КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М            У К Р А Ї Н И
 
08 жовтня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 760/3300/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12068/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого - Левенця Б.Б.
  суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.
  за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Оксюти Т.Г., по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, -
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2017 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 від 06 лютого 2017 року за вих. № 476/02-31 та зобов`язати Дев`яту Київську державну нотаріальну контору видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, житловий будинок під літерою «А», сарай літера «Г», погреб літера «Д», вбиральня літера «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, - після смерті ОСОБА_3 . 
На обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , після якої прийняв спадщину її чоловік ОСОБА_3 , фактично вступивши в управління майном, а саме будинок за адресою: АДРЕСА_1 , з надвірними будівлями та спорудами. Батько позивача ОСОБА_3 склав заповіт від 17 лютого 1994 року та заповів належний йому будинок за вказаною адресою своїй донці ОСОБА_2 . Таким чином, ОСОБА_2 на підставі заповіту є єдиною спадкоємицею за померлим батьком ОСОБА_3 , якому на момент смерті належав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, яке було залишено без змін в даній частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року. Вказаними рішеннями також було встановлено, що право власності на домоволодіння власником не зареєстровано, оскільки діюча на той момент Інструкція про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР не передбачала реєстрації домоволодінь, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам, але до них адміністративно не приєднані. Так як на момент завершення будівництва будинку село Жуляни адміністративно не було приєднане до міста Києва, право власності на нього не підлягало державній реєстрації.
З метою отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_2 звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, одночасно долучивши попередньо отриману відмову від нотаріальної контори із рекомендацією звернутись до суду, вищезазначені рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та роз`яснення Міністерства юстиції України. Вважає, що отримана нею постанова Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06 лютого 2017 року є неправомірною, оскільки нею виконано всі попередні вказівки нотаріальної контори щодо вчинення дій, необхідних для забезпечення отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В обґрунтування своєї відмови нотаріус послався на положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, які регулюють видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, в той час як вона є спадкоємицею за заповітом. Помилковим є твердження нотаріуса про те, що для видачі свідоцтва необхідно рішення про визнання за ОСОБА_3 права власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , так як чинним цивільним законодавством не передбачено можливість визнання прав власності на майно за померлою особою, з огляду на що вона зверталася до суду з вимогами про встановлення факту належності вищевказаного домоволодіння померлому на момент смерті. Вважає, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, яке набрало законної сили, належним чином підтверджує право власності спадкодавця на спадкове майно - домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , а тому відмова Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі їй свідоцтва про право на спадщину є незаконною і підлягає скасуванню (т. 1 а.с. 1-4).
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом задоволено. Визнано незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 від 06 лютого 2017 року за вих. №476/02-31. Зобов`язано Дев`яту Київську державну нотаріальну контору видати ОСОБА_2 свідоцтво про спадщину за заповітом на спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, - після смерті ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 95-99).
Не погодившись з рішенням районного суду, 20 серпня 2020 року ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (т. 1 а.с. 245-247).
В апеляційній скарзі зазначав, що після смерті ОСОБА_4 , власниці житлового будинку АДРЕСА_1 , фактично прийняли спадщину її чоловік ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 . Зазначав, що ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 1986 року. Також за вказаною адресою з 13 червня 1986 року по даний час зареєстровані та проживають дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та сини ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Таким чином, вважає, що його було неправомірно не залучено до розгляду справи, при цьому оскаржуваним рішенням вирішувалося питання про його права та інтереси, оскільки ОСОБА_1 має право на спадщину після свого батька. Оскаржуваним рішенням його фактично позбавлено законного права на спадщину. Вказані обставини встановлені Верховним судом у постанові від 10 червня 2020 року по справі № 760/6758/16-ц при розгляді справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про встановлення факту належності померлій ОСОБА_4 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 Ѕ частини спірного житлового будинку, факту належності померлому ОСОБА_3 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 цілої частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а також факту включення будинку до спадкового майна померлого ОСОБА_3 .
Враховуючи вказане, вважає, що ОСОБА_6 та її сини ОСОБА_1 та ОСОБА_7 мають право на визнання за ними права на частку вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 (який є сином спадкодавця ОСОБА_3 ), покійного чоловіка ОСОБА_6 .
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року залишити без змін (т. 2 а.с. 24-38).
 
У судовому засіданні  ОСОБА_1 , його представник - адвокат Шнайдер С.В. підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, позивачка ОСОБА_2 , її представник - адвокат Шевченко В.С. заперечували проти скарги і просили її відхилити.
Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази (т. 2 а.с. 39-42).
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що набравшим законної сили рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року встановлено факт належності померлій ОСОБА_4 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 - Ѕ частини жилого будинку та факт належності померлому ОСОБА_3 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 цілого житлового будинку, а позивачка ОСОБА_2 має успадкувати весь житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , тому постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії винесена з порушенням норм чинного законодавства.
Колегія суддів не погодилась з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно заповіту від 17 лютого 1994 року заповів належний йому будинок з прилеглими надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , своїй доньці - ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 7-8).
27 вересня 2010 року у Дев`ятій Київській державній нотаріальній конторі було заведено спадкову справу щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини (т. 1 а.с. 65-92).
Згідно інформаційної довідки Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2010 року № 41688 (И-2010) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстровано (т. 1 а.с. 68).
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року було встановлено факт належності померлій ОСОБА_4 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня під літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що перебувало у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Встановлено факт належності померлому ОСОБА_3 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 цілої частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4, що складається з 1/2 його частки у спільній сумісній власності та 1/2 частки, що перейшла до нього після смерті його дружини ОСОБА_4 . Встановлено факт включення до спадкового майна померлого ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема житловий будинок під літ. «А», сарай літ. «Г», погреб літ. «Д», вбиральня літ. «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4 (а.с. 14-16).
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_8 про встановлення факту включення до спадкового майна померлого ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема, житловий будинок під літерою «А», сарай літера «Г», погреб літера «Д», вбиральня літера «Е», вимощена доріжка, паркан, ворота цифри 1-4 - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині позовних вимог (т. 1 а.с. 17-21).
Згідно відповіді Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 01 листопада 2010 року, наданої на заяву ОСОБА_2 , повідомлено, що видати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок неможливо, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно (т. 1 а.с. 12).
01 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину (т. 1 а.с. 25). 
Постановою державного нотаріуса Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Фролової А.О. від 06 лютого 2017 року вих. № 476/02-31 відмовлено ОСОБА_2 у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті її батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відмову мотивовано тим, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, що підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання спадкоємцями документів, що посвідчують право власності спадкодавця, а у ОСОБА_2 правовстановлюючий документ на спадкове майно відсутній, а рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року за померлим право власності на будинок не встановлено (т. 1 а.с. 26).
 
Відповідно до ст. 1216, 1217 ЦК України (у редакції, чинній станом на день відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України (у редакції, чинній станом на день відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину) спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Питання видачі свідоцтва про право на спадщину та винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії регулюються Законом України «Про нотаріат» та Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5.
Так, виходячи з положень підпункту 1.2. пункту 1, підпунктів 2.2, 2.3 пункту 2, підпункту 3.1. пункту 3 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції чинній на час відмови у вчиненні нотаріальної дії), при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. При заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. У разі наявності заповіту нотаріусу подається його оригінал чи дублікат. Повна інформація про заповіт, який було посвідчено іншим нотаріусом, витребовується нотаріусом шляхом направлення запиту.
Відповідно до підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вищевказаного Порядку ( у редакції наказу Міністерства юстиції України від 27.01.2016 р. N 235/5 - чинній на час оскаржуваної відмови у вчинення нотаріальної дії), видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
За положеннями пункту 3 глави 7 розділу І Порядку (у редакції чинній на час відмови у вчиненні нотаріальної дії), документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відповідно до закону проведено без видачі документа, що посвідчує таке право, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» (у редакції від 02 листопада 2016 року) нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.
Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» (у редакції від 02 листопада 2016 року) нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначено ст. 16 ЦК України.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» (у редакції від 02 листопада 2016 року) свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. 
Відповідно до ч. 8 ст. 67 Закону України «Про нотаріат» (у редакції від 02 листопада 2016 року) ст. 67 Закону України «Про нотаріат» (у редакції від 02 листопада 2016 року) свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, що підлягає реєстрації (крім земельної ділянки), може бути видане уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування спадкоємцям першої та другої черги за законом (як у випадку спадкування ними за законом, так і у випадку спадкування ними за заповітом) і за правом представлення на підставі правовстановлюючих документів та довідки зазначеного органу місцевого самоврядування з викладенням характеристики будівлі, на яку видається свідоцтво.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звертаючись до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва надала наступні документи: свідоцтво про смерть 29 січня 1998 року ОСОБА_3 ; заяву ОСОБА_2 від 27 вересня 2010 року № 2123 про те, що вона прийняла спадщину після смерті батька; рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року про встановлення факту належності майна померлому (т. 1 а.с. 25-26, 65-92).
Разом з тим, з долученої до апеляційної скарги постанови Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 760/6758/16-ц вбачається, що рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 16 вересня 2016 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2018 року, посиланнями на які позивачка обґрунтовувала заявлені позовні вимоги у цій справі, скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 248-253).
У вказаній постанові Верховного Суду зазначено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина за законом на 1\2 частину домоволодіння, спадкоємці першої черги чоловік ОСОБА_3 , та діти ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які фактично прийняли спадщину, успадкували по 1/6 частині спірного житлового будинку. Після смерті спадкодавця ОСОБА_4 у 1993 році спадщину за законом прийняв не тільки чоловік ОСОБА_3 , а й діти спадкодавця (перша черга спадкоємців за законом). Після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина за заповітом, спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця є позивач, яка прийняла спадщину після смерті батька. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги є дружина ОСОБА_6 та діти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .
Крім того, Верховним Судом зазначено, що висновки судів про належність всього будинку позивачу ( ОСОБА_2 ) в порядку спадкування за заповітом зроблений без врахування прав усіх спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_4 на спадщину, яка успадкована, у тому числі дітьми спадкодавця, не перевірили коло спадкоємців за законом, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 не залучили їх до участі у справі. 
Виходячи з вищенаведеного, вбачається, що між спадкоємцями виник спір щодо визначення часток на спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, висновок районного суду в оскаржуваному рішенні від 20 липня 2017 року з посиланням на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року, яке було скасоване Верховним Судом, про визнання незаконною відмову і зобов`язання Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори видати ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину на цілий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції визнав передчасним і помилковим. 
           Суд першої інстанції не звернув уваги на існування спору щодо спадкового майна, про що свідчать судові рішення, на які посилався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.
Доводи апелянта, що ОСОБА_6 , та її сини - ОСОБА_1 , ОСОБА_7 мають право на визнання за ними права на частку житлового будинку не є предметом позову у цій справі, що переглядається апеляційним судом. Обставини належності і обсягу спадкового майна, як і коло спадкоємців, які мають бути залучені до участі у справі, як зазначено Верховним Судом, підлягають встановленню  під час нового розгляду іншої справи № 760/6758/16-ц. 
Тому, інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують та судом апеляційної інстанції визнані передчасними і відхилені.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
                                                п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  -задовольнити частково. 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року - скасувати, ухвалити нове.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання незаконною відмови у вчиненні нотаріальної дії та зобов`язання видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 09 жовтня 2020 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                                          Б.Б. Левенець

                                                                                                          В.М. Ратнікова

                                                                                                          О.В. Борисова