ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року     
м. Харків
Справа № 953/3808/20
Провадження № 22-ц/818/4369/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Тичкової О.Ю., Пилипчук Н.П.,
секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач : Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадиров Владислав Володимировича,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу  ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича про захист прав споживачів та забов`язання вчинити певні дії, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року (суддя Єрмак Н.В.), - 

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В., в якому просив зобов`язати відповідача подати до фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 як вкладника ПАТ «Дельта Банк», що має право на відшкодування коштів за вкладом у розмірі 200000,00 грн. 

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідіцію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії закрито.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції адвокат Маринушкін Арсен Григорович, який діє в інтересах  ОСОБА_1  звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що судом при винесенні оскаржуваної ухвали не в повному обсязі було з`ясовано обставини справи, а саме те, що позивач вже звертався до Харківського окружного адміністративного суду із вказаними позовними вимогами, проте ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2016 року провадження у справі було закрито та роз`яснено позивачу право звернення до суду в порядку господарського судочинства. 

Отже, закриваючи провадження у справі, суд позбавив позивача права звернутися до суду за захистом порушеного права, чим порушив п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спір щодо подачі до фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткової інформації щодо вкладника стосується владної функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а отже є публічно-правовим і у зв`язку з цим належить до юрисдикції адміністративних судів та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Повністю погодитися з такими висновками колегія суддів не може.
Спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами.
Фонд є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб. Уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Такі висновки Великої Палати Верховного Суду містяться, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 813/921/16, від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16, від 06 червня 2018 року у справах № 727/8505/15-ц, № 813/6392/15, № 813/6392/15 та № П/811/3526/15, від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2499/18, від 05 червня 2019 року у справі № 804/6586/15, від 11 вересня 2019 року у справах № 826/19355/15 та № 761/41023/17, 15 січня 2020 року у справі № 826/4522/15 та багатьох інших.
Згідно частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звертався до суду з метою вирішення вказаного спору в порядку адміністративного судочинства. 
Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2016 року позов ОСОБА_1 було задоволено (а.с.76-79).
Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.09.2016 року постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.06.2016 року скасовано, провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 закрито з посиланням на те, що справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Ухвала набрала законної сили (а.с. 80-81).
Як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230).
Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (див. mutatis mutandis рішення від 9 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви № 7714/06 та № 23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 1 грудня 2011 року у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява № 34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (§ 13-14, 23, 25-26); рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява № 52013/08), в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (§ 116, 119, 122-125); рішення від 21 грудня 2017 року у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява № 55339/07), в якому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24)).
Колегія суддів вважає, що непослідовність національних судів створила позивачеві перешкоди у реалізації права на судовий захист. Тому з огляду на наведену вище аргументацію робить висновок, що розгляд цього спору має завершитися за правилами цивільного судочинства.
Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 761/12676/17.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 , який діє в інтересах  ОСОБА_1  підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції – скасуванню.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (пункт 6 частини 1 ст.374 ЦПК України).

Керуючись ст.367, п. 6 ч. 1 ст.374, ст.ст.379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 10 липня 2020 року – скасувати.

Справу направити до Московського районного суду міста Харкова для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий                                                                         С.С. Кругова

Судді                                                                                         О.Ю.Тичкова

                                                               Н.П.Пилипчук

Повний текст постанови складено 1 грудня 2020 року.