Постанова
Іменем України
 
16 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 490/7474/18
провадження № 61-16535св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 червня 2019 року у складі судді Гуденко О. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., 
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання. 
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просила розірвати договір про зміну набувача в договорі довічного утримання від 28 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В. за реєстровим № 1088 та внесення змін та доповнень до нього, укладений 05 квітня 2017 року, між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в зв`язку з похилим віком та потребуючи сторонньої допомоги та догляду, вона 28 листопада 2016 року уклала договір довічного утримання з ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В. за реєстровим № 1088. У зв`язку з неможливістю подальшого виконання ОСОБА_3 своїх обов`язків було укладено 05 квітня 2017 року договір про зміну набувача в договорі довічного утримання з відповідачем ОСОБА_2 . Враховуючи похилий стан та потребуючи догляду та допомоги, позивач підписала дані договори навіть не вчитуючись, роз`яснень їй ніхто не надавав. Довірившись цим особам, вона навіть не усвідомила, що набувачі за договором не є мешканками м. Миколаєва і не будуть до неї приходити за її дзвінками та надавати раптово виниклу необхідну допомогу по догляду.
 
Відповідно до умов договору набувач зобов`язався довічно утримувати її у вигляді забезпечення лише грошовими ресурсами, на які вона самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами і не має права вимагати іншу допомогу, навіть якщо буде її потребувати. Зазначений еквівалент сторони оцінили у розмірі 600 грн, а також сплату комунальних послуг з визначеними обмеженнями.
 
Як вказувала позивач, спочатку відповідач ОСОБА_2 начебто виконувала свої зобов`язання, а з березня 2018 року після того, як позивач їй телефоном повідомила, що її стан здоров`я погіршився і вона не може самостійно придбати продукти харчування, ліки, їй необхідна допомога зі сторони відповідача ОСОБА_2 або необхідно найняти їй доглядальницю, перестала їх виконувати. Також ОСОБА_2 їй відповіла, що відповідно до умов договору у випадку виникнення в майбутньому потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, вона повинна самостійно нести всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання. Тоді позивач зрозуміла, що за 600 грн через свою необізнаність та необачність повинна забезпечити себе харчами, ліками і доглядальницею, так як самостійно в зв`язку з віком та станом здоров`я вже не в змозі цього робити. Після зазначеної розмови відповідач ОСОБА_2 перестала сплачувати за комунальні послуги, телефон, воду, електроенергію та інше.
 
Посилалася також на те, що в останній рік позивач хворіє і майже всю свою пенсію витрачає на придбання ліків, що підтверджується виписками лікарів, а відповідач ОСОБА_2 за рік з моменту укладання договору про зміну набувача жодного разу не приїжджала до неї, щоб провідати та дізнатися про стан її здоров`я, не запропонувала допомогу. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 червня 2019 року, яке залишено без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено. Розірвано договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В. 28 листопада 2016 року за реєстровим № 1088 та внесення змін та доповнень до нього, укладений 05 квітня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що невідвідування, нездійснення фактичного догляду та ненадання необхідної допомоги ОСОБА_1 є підставою для розірвання договору довічного утримання.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі та витребувано її із Центрального районного суду міста Миколаєва. У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Миколаївського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року відмовлено.
 
09 грудня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.

Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не повно досліджено обставини справи. Заявник зазначає, що належним чином виконувала свої обов`язки за договором, а підстави для розірвання договору відсутні.
 
Позивач сама в односторонньому порядку відмовилася від договору, відключила телефон (єдиний спосіб зв`язку з нею), не повідомляла про свій стан здоров`я.
 
Суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил територіальної юрисдикції.
 
Відзив на касаційну скаргу 
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 28 листопада 2016 року між  ОСОБА_1 , 1932 року народження, з однієї сторони та відповідачем ОСОБА_3 , яка проживає в м. Чуднів Житомирської області, від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_4 , яка проживає в м. Києві, з другої сторони, був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В. за реєстровим № 1088 (т. 1 а. с. 5 - 6).
 
Відповідно до пункту 1 вказаного договору ОСОБА_1 (відчужувач) передає у власність, а ОСОБА_3 (набувач) зобов`язується прийняти у власність квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1 , при цьому ОСОБА_3 зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням довічно на умовах, встановлених цим договором.
 
Згідно із пунктом 5 договору набувач зобов`язується довічно утримувати ОСОБА_1 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами, на які відчужувач буде самостійно забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами тощо. Сторони домовились, що утримання оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600 грн на місяць, які будуть надаватися відчужувачу щомісячно.
 
Крім того, набувач зобов`язалася щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (холодна вода до 4 куб. м) та електроенергія в обсязі до 100 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення, стаціонарний телефон (крім міжміських, міжнародних дзвінків та розмов з мобільними операторами), оплата домофону.
 
У випадку виникнення в майбутньому потреби забезпечення відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду відчужувач самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення чи догляду. Відчужувач самостійно на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбаченого цим договором згідно передбачених сум.
 
Також набувач зобов`язується здійснити поховання відчужувача квартири після смерті відчужувача, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання набувача самостійно через поважні причини (пункт 6 договору).
 
Згідно договору грошове утримання повинно виплачуватись починаючи з моменту укладення договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом за адресою, або на руки під розписку, або на вказаний банківський рахунок. Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленому чинним законодавством. Несвоєчасна сплата індексації не вважатиметься істотним порушенням умов договору, в разі зміни способу отримання щомісячного грошового утримання відчужувач зобов`язаний письмово про це повідомити набувача за адресою проживання.
 
Також за спільною згодою сторонами договору було визначено одноразове грошове утримання у розмірі 45 000 грн, які відчужувач отримав повністю від набувача при підписанні цього договору (пункт 8 Договору). 
 
Згідно пункту 9 договору відчужувач свідчить, що визначене сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами цього договору. При надходженні грошового переказу на поштове відділення за місцем проживання відчужувача коштів відповідно до умов договору зобов`язання набувача за цим договором за відповідний місяць вважаються виконаними в повному обсязі. У разі неотримання відчужувачем грошового переказу набувач має право отримати його після повернення та взяти ці кошти на відповідальне зберігання.
 
Пунктом 12 договору передбачено, що істотними умовами вважається вчасна сплата щомісячних платежів і довічне право відчужувача на проживання у вказаній квартирі. Разом з правом проживання в квартирі відчужувач бере на себе обов`язки щодо її зберігання та підтримання в належному стані. Відчужувач несе повну відповідальність за шкоду, спричинену його діями третім особам в процесі використання квартири.
 
За пунктом 13 цей договір може бути розірваний сторонами у випадку невиконання його істотних умов і відмови від добровільного виконання, а також у судовому порядку. При розірванні договору у добровільному порядку відчужувач зобов`язаний повернути набувачу усі витрати, які набувач понесла протягом дії договору.
 
05 квітня 2017 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка проживає в м. Дніпрі, та ОСОБА_3 було укладено посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В. за реєстровим № 258 договір про зміну набувача в договорі довічного утримання, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О. В. 28 листопада 2016 року за реєстровим № 1088 та внесення змін та доповнень до нього (т. 1 а. с. 7 - 8).
 
Відповідно до умов цього договору у зв`язку з неможливістю подальшого виконання ОСОБА_3 обов`язків за договором довічного утримання від 28 листопада 2016 року з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача відповідно до статті 752 ЦК України за договором довічного утримання передаються ОСОБА_2 ОСОБА_1 надає згоду на передачу прав та обов`язків набувача ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 з моменту укладення цього договору втрачає всі права та обов`язки за договором довічного утримання. З моменту укладення цього договору та реєстрації права власності ОСОБА_2 набуває право власності на вказану квартиру.
 
З додатку до паспорта угоди до договору довічного утримання вбачається, що позивач надала згоду на заміну набувача за договором від 05 квітня 2017 року (т. 1 а. с. 202).
 
Відповідно до пояснень свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є сусідами позивача, ніхто крім онука та невістки до неї не приходив та не доглядав і не допомагав. Наприкінці липня 2018 року сусідка по тамбуру знайшла позивача без свідомості та викликала лікарів, після чого вона вже не може самостійно обходитися без сторонньої допомоги.
 
Медичними документами підтверджується, що позивач з квітня 2018 року до серпня 2018 року зверталася до лікаря невролога та сімейного лікаря з приводу поганого самопочуття, втрати свідомості, слабкості, швидкої втомлюваності, невпевненості при ходінні, стенокардії, кардіосклерозу тощо. Також ОСОБА_1 має зрілу вікову катаракту обох очей та потребує оперативного лікування.
 
Відповідач ОСОБА_2 щомісячно, на виконання пункту 7 договору, банківським та поштовим переказами надсилала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 600 грн, що підтверджується наданими квитанціями за період з квітня 2017 року до серпня 2018 року та квитанціями про оплату комунальних послуг за весь період дії договору.
 
З червня 2018 року позивач відмовилася від отримання цих коштів та припинила повідомляти відповідачу ОСОБА_2 розмір поточних комунальних платежів.
 
За період з квітня 2017 року до серпня 2018 року ОСОБА_2 своєчасно сплачено щомісячних платежів згідно умов договору на загальну суму 10 126 грн. Платежі за вересень-жовтень 2018 року повернуті відправнику. Наданими відповідачем ОСОБА_2 квитанціями про сплату комунальних послуг підтверджується, що загалом за вказаний період сплачено комунальних послуг на суму близько 10 200 грн.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Відповідно до пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Отже, розгляд касаційної скарги у цій справі здійснюється у порядку, визначеному ЦПК України в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору, який є домовленістю двох або більше сторін, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
 
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.
 
Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
 
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
 
За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
 
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
 
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Статтею 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.
 
Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
 
Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
 
У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.
 
Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 522/3958/19 (провадження № 61-21438св19), від 28 вересня 2020 року у справі № 755/8043/19 (провадження № 61-9943св20).
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, зокрема що після укладення договору довічного утримання суттєво змінилися життєві обставини позивача, якими вона керувалась укладаючи такий договір, а саме різко погіршився стан здоров`я й вона потребує стороннього догляду, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки виконання договору довічного утримання на попередніх умовах є неприйнятним для позивача, порушує співвідношення майнових інтересів сторін та позбавляє позивача можливості отримувати постійний догляд за отримане грошове утримання, яке є недостатнім для її потреб з урахуванням стану здоров`я.
З урахуванням викладеного є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 щодо належного виконання умов договору довічного утримання.
 
На доводи касаційної скарги щодо розгляду справи з порушенням правил територіальної юрисдикції необхідно зазначити, що ЦПК України передбачає можливість розгляду справи за місцем виконання договору (частина восьма статті 28 ЦПК України).
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та  постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 07 червня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 07 серпня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	  В. С. Висоцька 	
 	  І. В. Литвиненко