ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8290/20 Справа № 212/1348/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 212/1348/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді - Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
секретар судового засідання: Євтодій К.С.
сторони:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачка - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2020 року, яке ухвалене суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 27 липня 2020 року -,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про зміну розміру аліментів.
В обґрунтування позову зазначив, що на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 04.05.2006 року до досягнення сином повноліття. 
З 2011 року він перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_5 , який на теперішній час проживає із ОСОБА_3 . 
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.04.2016 року з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини від його доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 16.03.2016 року до досягнення сином повноліття. 
Позивач вказує на те, що страждає на хронічні захворювання - виразкова хвороба, хронічний панкреатит, ЛДПК, ГБ, перебуває на диспансерному обліку . Щомісячно на своє лікування витрачає приблизно 1500 грн.
На теперішні час з нього утримуються аліменти у розмірі 1/4 частини та 1/6 частини на утримання дітей, у зв`язку з чим вимушений звернутися до суду із даним позовом та просить зменшити розмір аліментів, стягнутих заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської областів задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5 , ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи та невідповідність висновків, викладеним у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що останнім часом здоров`я позивача значно погіршилось. Він страждає на хронічні захворювання - виразкову хворобу, панкреатит, ЛДПК, ГБ. 
Також, зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що він сплачує аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини від його доходу (заробітку) щомісячно.
Вважає, що враховуючи його стан здоров`я, матеріальне становище, справедливим буде сплачувати на утримання обох його дітей по 1/6 частини від його доходу (заробітку) щомісячно, що буде в сумі складати 34% від його заробітку.
В грудні 2019 року він припинив фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_3 , тобто змінився і його сімейний стан, що, на думку позивача, також є підставою для зменшення розміру аліментів, стягнутих з нього заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 жовтня 2006 року.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_2 , зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_5 та його представника адвоката Марченка Є.В., які, кожен окремо, наполягали на доводах апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5  та ОСОБА_2 є батьками: ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5  та ОСОБА_3 є батьками: ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 11,12).
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11.10.2006 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти у розмірі 1/4 частини, з усіх видів заробітку (доходу), на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а користь матері ОСОБА_2 , щомісячно, починаючи з 04 травня 2006 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.8).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.04.2016 року стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти у розмірі 1/6 частини, з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь матері ОСОБА_3 , щомісячно, починаючи з 04 травня 2006 року до досягнення дитиною повноліття (а.с.9).
Згідно довідок ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 21.07.2020 року ОСОБА_5 працює у залізничному цеху № 2 та отримує заробітну плату, за період з липня 2019 року по червень 2020 року нарахована заробітна плата складає 296 072,16 грн., розмір утриманих та перерахованих аліментів на користь ОСОБА_2 за вказаний період складає 59 477,63 грн. (а.с. 56,57).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що змінились обставини, що існували на момент постановлення рішення про стягнення аліментів, визначені ст. 192 СК України, що дають підстави для зменшення розміру аліментів. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV, застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Статтею 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року за № 2402-ІІІ, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Отже, закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям у розмірі, необхідному для забезпечення належного та достатнього рівня життя дитини та її всебічного розвитку. Водночас, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Положенням ч.1 ст.182 СК України передбачено, що суд при визначенні аліментів враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.
Таким чином, виходячи з наведеного положення закону, при вирішення вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що він сплачує аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5 , у розмірі 1/6 частини від його доходу (заробітку) щомісячно, оскільки, як зазначає сам позивач, він добровільно сплачує ОСОБА_3 аліменти у розмірі 3000,00 грн. - 3200,00 грн. на утримання сина ОСОБА_6 , щомісячно, крім того, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.04.2016 року у примусовому порядку не виконується, що підтверджується матеріалами справи.
Отже, на теперішній час, у примусовому порядку, з позивача стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини, з усіх видів його заробітку (доходу), тільки на одну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь матері ОСОБА_2 , щомісячно, починаючи з 04 травня 2006 року до досягнення дитиною повноліття.
Щодо доводів позивача про погіршення стану його здоров`я, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки з наданих позивачем письмових доказів про стан його здоров`я, не вбачається, що він несе витрати у зв`язку з зазначеними діагнозами та неможливість сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі аліментів.
Стосовно бажання позивача на однаковому рівні утримувати обох його дітей, колегія суддів зазначає, що він не позбавлений це робити у добровільному порядку. 
Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,   оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду  м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня  2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 
Повне судове рішення складено 09 листопада 2020 року.

Головуючий:         
                                       
Судді: