ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/2171/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу   ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року (головуючий суддя Бойченко Ю.П.)
у справі  № 280/2171/20
за позовом    ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 
про  визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні з 15.07.2019 по дату набрання рішеннями суду у справі № 280/3574/19 законної сили; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки при звільненні з 15.07.2019 по дату набрання рішеннями суду у справі № 280/3574/19 законної сили шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, виходячи з 12 місячного грошового забезпечення перед звільненням.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач звільнений з військової частини 15.07.2019, однак остаточний розрахунок при звільненні  проведений не у повному обсязі. Повний розрахунок грошового забезпечення з ним проведено лише на виконання рішень Запорізького окружного адміністративного суду від 23.09.2019 у справі № 280/3574/19 та від 11.09.2018 у справі №280/3575/19, які набрали законної сили. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14.09.2020 в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок роботодавця, передбачений ст.117 КЗпП України, щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. У спірному випадку, позивач був звільнений 15.07.2019, а належні до виплати суми сплачені на підставі судових рішень у справах 280/3574/19, 280/3575/19, тобто після звільнення позивача та прийняття судового рішення. Суд вказав на відсутність підстав стверджувати, що положення ст.117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Не погодившись з рішеннмя суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні. Позиція позивача полягає у тому, що оскільки спеціальним законодавством, яким визначено порядок проходження та звільнення з військової служби, не врегульовано відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні, то при вирішенні спору застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України. У свою чергу, як зазначає позивач, положення ст..117 КЗпП України не містять виключень щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за порушення строків проведення розрахунків при звільненні. З цих підстав, посилаючись на те, що остаточний розрахунок з ним не було проведено у день звільнення, позивач вважав наявним обов`язок відповідача сплатити середній заробіток на підставі положень ст..117 КЗпП України.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін. Відповідач зазначає, що за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні  ч.1 ст.117 КЗпП України є безпідставним. Стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. Крім того, за позицією відповідача на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. Більш того, компенсація за відпустку не є грошовим  забезпеченням, яке позивач отримував під час проходження військової служби, тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні.  Також відповідач посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням  трудового спору.
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивач -   ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 02.02.2017 серії НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.07.2019 №172 ОСОБА_1 звільнено у запас (у зв`язку із закінченням строку контракту), виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23.09.2019 у справі №280/3574/19, яке набрало законної сили 03.01.2020, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 02.02.2017 по 15.07.2019, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 15.07.2019.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.09.2019 у справі №280/3575/19, яке набрало законної сили 03.01.2020, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 невиплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 15.07.2019.
Розрахунок за вищевказаними судовими рішеннями здійснено із позивачем у лютому 2020 року платіжними дорученнями від 03.02.2020 №216 та №220.
20.02.2020 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 15.07.2019 по день фактичної виплати, здійсненої на виконання рішень суду.
Листом від 04.03.2020 №909 відповідач надав відповідь, згідно якої військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. На військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, КЗпП не поширюється.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд не погоджується з судом першої інстанції про безпідставність позовних вимог, вважає за необхідне зазначити таке. 
Щодо можливості застосування у спірних відносин положень законодавства про працю, суд апеляційної інстанції виходить з того, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Ставттею 117 КЗпП України встановлена   відповідальність за затримку розрахунку при звільненні
В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1 ст.117 КЗпП України).
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).
З аналізу зазначених правових норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, на яку мав право позивач, індексація грошового забезпечення, повинні бути виплачені у день звільнення позивача із військової служби.  Факт їх не виплати в установлений строк, що  підтверджено рішеннями суду, які набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.       І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У спірному випадку встановлено, що позивач звільнений із військової служби 15.07.2019.
Рішення суду про стягнення на користь позивача компенсації за невикористану відпустку, виплату індексації, фактично виконано відповідачем 03.02.2020, відповідні суми на розрахунковий рахунок позивача надійшли 04.02.2020.
Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого ст..116 КЗпП України.
Отже позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.
Згідно з ч.2   ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Таким чином позивач має право на виплату середнього заробітку за період з 15.07.2019 по 04.02.2020 (фактична виплата компенсації та індексації).
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
З наданої довідки про грошове забезпечення вбачається, що за останні повні два місяці служби перед звільненням грошове забезпечення позивача складало: за березень травень 2019 року – 11541,27 грн.; за червень 2019 року - 11613,52 , а всього за два повні місяці (61 календарний день) служби – 23154,79 грн.
Отже, за наданим позивачем розрахунком, розмір середнього заробітку за період з 15.07.2019 по 04.02.2020 становить 29227,66 грн.
Суд апеляційної інстанції, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 16473,60 грн.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує наявність спорів між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, які вирішувалися судом, виконання судових рішень, за якими відповідачем донараховано та сплачено на користь позивача 16473,60 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку.
З наведених підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що пропорційним та справедливим розміром відшкодування позивачу, є розмір, який дорівнює сумі, що не була виплачена позивачу у день звільнення, тобто  - 16473,60 грн. 
Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи,   ухвалено рішення з невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ст.317 КАС України є підставою для скасування рішення суду з прийняттям нового про часткове задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 задовольнити частково.  
Рішення Запорізького окружного адміністративного суд від 14 вересня 2020 року у справі № 280/2171/20 скасувати, прийняти нове рішення.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні у розмірі 16473,60 грн.
В решті позову відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко