ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2655/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Леонтович А.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 листопада 2020 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                                        Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Київській області  про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 до суду з даним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-130381-56 від 14.02.2020 року Головного управління ДПС у Київській області;
- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- 130381-56 У від 06.11.2018 року Головного управління ДФС у Київській області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані вимоги складені з порушенням вимог податкового законодавства, оскільки, прийняті у непередбаченому законодавством порядку, а саме на підставі даних з інформаційної системи органів доходів і зборів. Також позивач стверджує, що у спірний період перебував у трудових відносинах, то, на його думку, відповідач протиправно нарахував йому заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як фізичній особі-підприємцю.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено,  при цьому суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про сплату боргу (недоїмки),  відповідно до яких позивачеві необхідно сплатити недоїмку з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, прийняті правомірно, оскільки позивач в момент їх формування 06.11.2018 року та 14.02.2020 року був зареєстрований як ФОП та відповідно був платником єдиного внеску.
Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Свої доводи обґрунтовує тим, що позивач є найманим працівником та відповідно його роботодавець та інші роботодавці починаючи з 1998 року, щомісячно сплачували та сплачують за нього єдиний внесок, та враховуючи той факт, що позивач був фізичною особою-підприємцем проте господарську діяльність ніколи не здійснював та не отримував доходи починаючи з 2003 року, при цьому, направлення до виконання вимоги контролюючого органу щодо стягнення єдиного внеску спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.  
Згідно п. 3 ч. 1   ст. 311 КАС України   справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1   ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що    ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 виданим Ірпінським МВ ГУ МВС України в Київській області 12.01.2011.
Відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1  був зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.09.2003 року, перебував на загальній системі оподаткування. 
24 лютого 2020 року припинено таку діяльність.
З 03.07.2009 року позивача прийнято на посаду електромонтажером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4 розряду у ВАТ "Гостомельський склозавод", що підтверджується трудовою книжкою серії НОМЕР_2 та довідкою ОК-5.  
Згідно даних інтегрованих карток платника податків ОСОБА_1 по єдиному соціальному внеску станом на 31.01.2020 року обліковується борг у сумі 20845, 44 грн.
06.11.2018 року Головним управлінням ДПС у Київській області, сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату (недоїмки) №Ф-130381-56-У на суму 7371, 54 грн.
Поштове відправлення яким було направлено вказану вимогу про сплату боргу повернуто за закінченням строку зберігання.
14.02.2020 року Головним управлінням ДПС у Київській області, сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату (недоїмки) №Ф-130381-56 на суму 20845, 44 грн.
Поштове відправлення яким було направлено вказану вимогу про сплату боргу повернуто, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0820504032679.
Не погоджуючись з вимогами відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно до ч. 2   ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією   та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1,2   ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що вимогами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця та одночасно є найманим працівником на підприємстві і така особа має обов`язок щодо сплати єдиного внеску на загальних підставах.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Спірні відносини, що склались між сторонами регулюються   Конституцією України, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
В силу вимог ч.2   ст.19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Згідно з   ст.67 Конституції України   кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 04 липня 2013 року № 406-VІІ до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та   ПК України   внесено зміни, відповідно до яких право на адміністрування єдиного внеску, яке раніше було у органів Пенсійного фонду України, передано органам доходів і зборів.
З 01 січня 2017 року до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» були внесені зміни   Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.
Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абз.3 ч.8 ст.9 цього Закону (в редакції, яка діяла до 31 грудня 2017 року) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
При цьому, у редакції вказаної статті, яка діє з 01 січня 2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Згідно з ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.
У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена   Наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449   (у редакції   наказу Міністерства фінансів України від 04 травня 2018 року № 469) та Зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування).
За приписами пункту 1 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (п.13 р.VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, ч.16 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Щодо посилань позивача на те, що він є найманим працівником в ВАТ "ВітропаркГостомельський склозавод", яке сплачує за нього страхові внески, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки зазначений роботодавець сплачує страхові внески за ОСОБА_1 як за найманого працівника.
Колегія суддів звертає увагу, що Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка застосовує загальну систему оподаткування та одночасно є найманим працівником на підприємстві.
Крім того, чинне законодавство України не виключає можливості одночасного здійснення підприємницької діяльності та роботи за трудовим договором на підприємстві.
Також, суд зазначає, що сплата ЄСВ у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичній особі, сплачує саме роботодавець, при цьому жодних утримань ЄСВ із заробітної плати такої особи немає.
При цьому апелянт помилково ототожнює вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ, збір та облік якого здійснюється на підставі положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із податковою вимогою, винесеною у відповідності до норм   ПК України, а тому твердження позивача, щодо невідповідності спірних вимог положенням абз.2 п.59.3   ст.59 ПК України, якою врегульовано питання формування саме податкової вимоги, є безпідставними та не враховуються судом.
З огляду на викладені обставини за результатами розгляду апеляційної скарги, з урахуванням наведених норм права, беручи до уваги, що сплата роботодавцем ЄСВ за позивача не звільняє його від обов`язку самостійної сплати ЄСВ, як фізичної особи-підприємця,  беручи до уваги, що розмір недоїмки зі сплати єдиного внеску підтверджується матеріалами справи, зокрема, витягом з Інтегрованої картки платника податків, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних вимог, які сформовані відповідачем у відповідності до положень чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.
Натомість, порушення відповідачем порядку направлення вказаних вимог, про що зазначає позивач в апеляційній скарзі,  не свідчить про неправомірність таких вимог, або про те, що при їх формуванні не було дотримано положень   законів України.
Виходячи з аналізу наведених вище норм права та обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що прийняті      відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-130381-56 від 14.02.2020 року та вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- 130381-56 У від 06.11.2018 року є законними та обґрунтованими, а отже відсутні підстави для їх скасування.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам   закону, і не підлягає скасуванню.
Згідно   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст.   243,   250,   311,   315,   317,   321,   322,   325,   329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя:                                                                      Л.В. Губська

       Судді:                                                                                          О.В. Карпушова

                                                                                                   А.Г. Степанюк