Постанова
Іменем України 
30 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 454/4118/18
провадження № 61-14959св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області, у складі судді 
Адамовича М. Я., від 24 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., від 08 вересня 2020 року.
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 03 січня 2005 року вона була прийнята на роботу на посаду бухгалтера у стоматологічний кабінет 
ФОП ОСОБА_2 . Зазначала, що у вересні 2018 року вона звернулась зі скаргою до Головного управління інспекції Держпраці у Львівській області у зв`язку з несвоєчасною виплатою їй заробітної плати та невиплатою лікарняних. З відповіді Головного управління інспекції Держпраці у Львівській області від 24 жовтня 2018 року їй стало відомо, що відповідно до наказу від 04 липня 2018 року її було звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників. Вважала наказ про її звільнення незаконним та необґрунтованим, оскільки її не було повідомлено про звільнення, не надано інформацію про наявність або відсутність вакантних посад на день звільнення, не враховано її переважне право на залишення на роботі. Крім того вказувала, що у період звільнення вона перебувала на стаціонарному лікуванні з 02 липня 2018 року по 06 липня 2018 року, тому не могла бути звільнена в цей період. Після завершення лікування вона перебувала у відпустці, надіславши про це заяву поштовим зв`язком. Наголошувала на тому, що з серпня 2018 року по час звернення до суду вона продовжує працювати, а відповідач не повідомляв її про звільнення. Вважала, що її звільнення пов`язане з тим, що вона звернулася до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, оскільки сторони є колишнім подружжям.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати незаконним та скасувати наказ від 04 липня 2018 року № 8-к про її звільнення з посади бухгалтера, визнати незаконним наказ № 9-к про внесення змін до наказу № 8-к від 04 липня 2018 року про внесення змін 
від 31 жовтня 2018 року, яким її звільнено з 09 липня 2018 року; поновити її на посаді, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, 5 тис. грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та витрати на правову допомогу в розмірі 5 тис. грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у ФОП ОСОБА_2 дійсно відбулося скорочення штату та чисельності працівників, про що позивача було належним чином повідомлено, а відсутність її підпису у відповідній графі попередження та наказу є наслідком її особистої поведінки та не свідчить про те, що її не було повідомлено про зміст цих документів. Районний суд зазначив, що у зв`язку з відсутністю вакантних посад, позивача звільнено з посади бухгалтера, яка підлягала скороченню. Про перебування позивача на лікарняному роботодавцю стало відомо вже після її звільнення, що підтверджується також тим, що у жовтні 2018 року їй було виплачено кошти за час тимчасової непрацездатності за цей період.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишено без задоволення. Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відповідач надав належні докази на підтвердження виконання обов`язку щодо персонального попередження позивача про наступне звільнення на підставі 
пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Встановивши, що звільнення позивача проведено в період її тимчасової непрацездатності, суд апеляційної інстанції, врахувавши висновки, висловлені у постановах Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 545/1151/16-ц (провадження
№ 61-17196св19), від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц (провадження № 61-43676св18), дійшов висновку про те, що наслідком звільнення працівника у період його непрацездатності є зміна дати звільнення, а не поновлення на роботі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року і ухвалити нове рішення про задоволення її позову у повному обсязі, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду 
від 22 січня 2019 року у справі № 569/370/17, від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14-а, у постанові Верховного Суду України від 21 травня 
2014 року у справі № 6-33цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо права працівника на відпустку перед звільненням (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, внаслідок неналежного дослідження судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що роботодавець повинен був поновити на роботі працівника, а не змінювати дату його звільнення шляхом внесення змін до наказу після винесення інспекцією Держпраці припису про усунення порушень. На думку заявника, роботодавець безпідставно відмовив їй у наданні відпустки перед звільненням, а суди попередніх інстанцій відповіді на її доводи не надали. Наголошує на тому, що поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що у відповідача не було змін в організації виробництва і праці. Вказує, що роботодавцем порушено процедуру звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та повідомлення працівника про скорочення посади з наступним звільненням. Судами взято до уваги докази, надані відповідачем з порушенням строків, передбачених ЦПК України.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обгрунтованість.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
З 03 січня 2005 року ОСОБА_1 працювала на посаді бухгалтера за трудовим договором в стоматологічному кабінету ФОП ОСОБА_2 .
Згідно із наказом ФОП ОСОБА_2 від 12 квітня 2018 року № 1-к у зв`язку зі зменшенням обсягів надання послуг вирішено з 18 червня 2018 року скоротити посаду бухгалтера і вивести її зі штатного розпису; не пізніше ніж за два місяці попередити в письмовій формі бухгалтера ОСОБА_1 про заплановане скорочення; скорочення провести у відповідності до вимог чинного законодавства; запропонувати працівнику, посада якого скорочується, переведення за його згодою на інші вакантні посади, у разі відмови від переведення або відсутності вільних посад - підготувати документи для звільнення.
У відповідності до попередження від 12 квітня 2018 року ОСОБА_1 повідомлено про скорочення штату чисельності працівників. Попередження засвідчено підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Підпис ОСОБА_1 на повідомленні відсутній. У попереджені також зазначено, що вакантні посади у ФОП ОСОБА_2 відсутні.
У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 отримати витяг з наказу від 12 квітня 
2018 року № 1-к та поставити свій підпис на попередженні про скорочення штату, ФОП ОСОБА_2 прийнято рішення скликати збори колективу та озвучити ОСОБА_1 зміст зазначеного наказу, зміст попередження про скорочення штату. Наказом від 04 травня 2018 року № 2-к відтерміновано скорочення посади бухгалтера та внесення змін до штатного розпису та вирішено скоротити посаду бухгалтера з 04 липня 2018 року; не пізніше ніж за два місяці попередити в письмовій формі бухгалтера про скорочення чисельності працівників; скорочення чисельності здійснити з наданням пільг та компенсацій; запропонувати переведення на вакантні посади, а у разі відмови від переведення або відсутності таких посад - підготувати документи для звільнення працівника.
Згідно із протоколом зборів трудового колективу № 1 від 04 травня 
2018 року у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 неодноразово відмовлялася отримувати попередження про скорочення штату працівників в присутності останньої їй озвучено зміст наказу від 04 травня 2018 року № 2-к.
Наказом ФОП ОСОБА_2 від 04 липня 2018 року № 8-к ОСОБА_1 звільнено з посади бухгалтера на підставі пункту 1 частини першої 
статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату.
Листом від 04 липня 2018 року № 06/18 ФОП ОСОБА_2 запросив ОСОБА_1 на 08 серпня 2018 року до Червоноградської міської філії Львівського обласного центру зайнятості у зв`язку з її неявкою 04 липня 
2018 року для розірвання трудового договору. Попереджено, що у випадку неявки трудовий договір буде знято з реєстрації.
З довідки про нарахування заробітної плати за липень 2018 року та платіжного доручення встановлено, що 04 липня 2018 року ОСОБА_1 виплачено заробітну плату у розмірі 6 832,26 грн.
ФОП ОСОБА_2 звертався до Червоноградського відділення фонду соціального страхування України у Львівській області для здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності ОСОБА_1 в сумі 1 516,41 грн.
Згідно розрахунків, наказу № 8-к від 04 липня 2018 року про припинення трудового договору, платіжних доручень, відомостей на виплату грошей та листків непрацездатності, ОСОБА_1 виплачено заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, виплати за період тимчасової непрацездатності.
Згідно листка непрацездатності серії АДП № 154107 ОСОБА_1 перебувала на лікуванні у період з 02 липня 2018 року по 06 липня 2018 року включно у зв`язку із загальним захворюванням.
07 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою до Головного управління Держпраці у Львівській області з приводу невиплати їй лікарняних та заробітної плати за серпень 2018 року. 
Відповідно до листа Головного управління Держпраці у Львівській області від 24 жовтня 2018 року № 10352/4/14-04 за наслідками інспекційного відвідування встановлено, що грошові кошти за період тимчасової непрацездатності з 02 по 06 липня 2018 року виплачено ОСОБА_1 
11 жовтня 2018 року у зв`язку з тим, що листок непрацездатності подано нею роботодавцю у вересні 2018 року.
Приписом від 18 жовтня 2018 року № ЛВ2101/472/АВ-П Головне управління Держпраці у Львівській області зобов`язало ФОП ОСОБА_2 
до 01 листопада 2018 року усунути порушення частини третьої статті 40 КЗпП України, а саме: звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у період її тимчасової непрацездатності.
Наказом ФОП ОСОБА_2 від 31 жовтня 2018 року № 9-к внесено зміни до наказу від 04 липня 2018 року № 8-к, а саме змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера на підставі пункту 1 частини першої 
статті 40 КЗпП України на 09 липня 2018 року.
Згідно листів Червоноградської міської філії Львівського обласного центру зайнятості від 26 березня 2019 року № 378/2019 та від 17 вересня 2018 року № 1335/2018 трудовий договір від 04 січня 2005 року № 5 знято з реєстрації 13 вересня 2018 року без присутності працівника ОСОБА_1 , про що останню проінформовано листом. Однак лист повернуто з відміткою «за закінченням терміну зберігання».
Листом КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» 
від 07 травня 2019 року № 2691 повідомлено про те, що ОСОБА_1 
з 03 квітня 2018 року по 15 травня 2018 року лікувалася в кардіологічному відділенні (листок непрацездатності серії АДП № 077574 з 04 травня 
2018 року по 15 травня 2018 року). З 02 липня 2018 року по 06 липня 
2018 року ОСОБА_1 також перебувала на лікуванні (листок непрацездатності серії АДП № 154107).
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша та шоста статті 43 Конституції України).
У відповідності до статті 5-1 Кодексу законів про працю України однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Суд при розгляді спору про поновлення працівника на роботі зобов`язаний перевірити наявність підстав для звільнення (чи мало місце скорочення штату або чисельності працівників), але він не наділений повноваженнями обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.
Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) дійшла висновку про те, що наслідки порушення гарантії, визначеної у частині третій 
статті 40 КЗпП України,усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки.
Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду 
від 30 жовтня 2019 року у справі № 310/2284/17, від 13 листопада 2019 року 
у справі № 545/1151/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 522/3410/15-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 320/7991/16, від 11 червня 2020 року 
у справі № 481/1043/17, від 08 липня 2020 року у справі № 752/11686/18, 
від 29 липня 2020 року у справі № 305/1229/18.
У відповідності до частини першої статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.
За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України роботодавцем були дотримані вимоги 
статті 49-2 КЗпП України. Судами було правильно визначено, що у відповідача, який наділений правом на здійснення підприємницької діяльності на власний розсуд, відбулись зміни у штатному розкладі, посаду позивача було скорочено, а вакантних посад у відповідача на момент звільнення позивача не було. Також суди обґрунтовано відхилили доводи позивача про те, що її не було попереджено про звільнення, оскільки відповідач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивач була попереджена за два місяці до звільнення. При цьому судами було взято до уваги те, що сторони є колишнім подружжям, які мають неприязні стосунки, між ними існує спір щодо поділу майна, враховано поведінку позивача, її відмову від ознайомлення з попередженням про звільнення, дії відповідача по відтермінуванню дати звільнення та усному персональному попередженню позивача про скорочення посади і наступне звільнення, що мало місце у присутності трудового колективу.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що усунення порушення при звільненні позивача, а саме її звільнення у період тимчасової непрацездатності було здійснено відповідачем після отримання листка непрацездатності шляхом винесення наказу від 31 жовтня 2018 року № 9-к та зміни дати звільнення на перший робочий день після закінчення періоду непрацездатності.
Отже висновки судів про відмову у задоволенні позовних вимог слід визнати обґрунтованими.
Посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі 
№ 569/370/17 та у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14не можна визнати обґрунтованими, оскільки незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження 
№ 14-670цс19).
Безпідставними є посилання касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду 
від 31 січня 2018 року у справі № 824/3229/14-а, оскільки у цій справі та у справі, яка переглядається, встановлені судами фактичні обставини є різними.
Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про ненадання позивачу відпустки перед звільненням на підставі статті 3 Закону України «Про відпустки», оскільки роботодавець відмовив у наданні ОСОБА_1 відпустки за власний рахунок з 26 липня 2018 року у зв`язку з тим, що її було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 
з 09 липня 2018 року, отже позивач просила надати відпустку вже після звільнення. Матеріали справи не містять доказів отримання роботодавцем заяви ОСОБА_1 про надання щорічної відпустки з 02 липня 2018 року.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться у значній мірі до переоцінки доказів у справі, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 24 жовтня 
2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 08 вересня 
2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович