Постанова
іменем України
3 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 587/102/18
провадження № 51-7878км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілої
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_6 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_7 ,
засудженого                                               ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 і засудженого ОСОБА_8 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2019 року та вирок Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017200260000510, за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Артемівського районного суду м. Луганська від 18 лютого 2005 рокуза ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185, 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців, звільненого 12 травня 2017 року після відбуття покарання,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 185 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені обставини
За вищевказаним вироком  ОСОБА_8 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК – на строк 15 років; за ч. 2 ст. 185 КК –на строк 2 роки; на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим – до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 30 серпня 2017 року в період із 22:15 до опівночі на кухні в будинку домоволодіння АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли раптово, взяв ножа та почав завдавати ним ударів ОСОБА_9 по різних частинах тіла, а коли остання намагалась втекти – наздогнав її та продовжив наносити удари ножем, утримуючи потерпілу за шию. Згодом ОСОБА_9 втратила свідомість і впала на підлогу, ОСОБА_8 двічі вдарив її ножем, після чого ніж зламався, а ОСОБА_8 взяв на кухні інший ніж та продовжив наносити ним удари ОСОБА_9 допоки остання не перестала подавати ознак життя. Всього ОСОБА_8 завдав потерпілій 37 ударів ножем, умисно вбивши її, після чого викрав з будинку належні ОСОБА_6 5000 російських рублів (2173,20 грн за курсом Національного банку України станом на дату вчинення злочину), золоті каблучку та сережку загальною вартістю 2473,60 грн.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , а скаргу прокурора та потерпілої ОСОБА_6 задовольнив: скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК та за сукупністю злочинів й ухвалив свій, яким постановив вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; призначив йому за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК покарання у виді довічного позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі, а в решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції на підставах неповноти судового розгляду та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник зазначає, що дослідженими судом доказами не доведено причетність ОСОБА_8 до інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Стверджує, що протокол за результатами проведення негласних (розшукових) слідчих дій (далі – НСРД) досліджений судом вибірково, і не зрозуміло, про яке вбивство йшлося в розмові ОСОБА_8 зі співкамерниками. Суди не врахували, що ОСОБА_8 неодноразово стверджував про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування, однак не отримав копію постанови про закриття кримінального провадження за результатом перевірки вказаної заяви, у зв`язку із чим був позбавлений можливості її оскаржити. На думку захисника, висновок судово-трасологічної експертизи не підтверджує, що слід, вилучений з палісаднику домоволодіння потерпілої, належав саме ОСОБА_8 , із урахуванням того, що там топталися свідки. Крім того захисник вважає, що лише показання потерпілої ОСОБА_6 не підтверджують факт викрадення майна ОСОБА_8 .
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та, за змістом скарги, призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що протокол за результатами проведення НСРД не підтверджує факт вчинення ним убивства потерпілої, а тому є недопустимим доказом (не встановлено та не допитано осіб, з якими він утримувався у камері; не ідентифіковано, кому саме належить голос, зафіксований на аудіозаписі, який досліджений фрагментарно тощо). ОСОБА_8 стверджує, що під час затримання та проведення досудового розслідування працівники поліції здійснювали на нього фізичний та психологічний тиск, не роз`яснили право на захист і ст. 63 Конституції України (зробили це на наступний день після затримання), однак суди не перевіряли цих його доводів і не врахували, що копію постанову про закриття кримінального за результатом перевірки вказаного факту він не отримував, а тому не міг її оскаржити. Засуджений вказує, що не доведено вчинення ним крадіжки, не з`ясовано, куди він подів викрадене, не допитано з цього приводу свідка ОСОБА_10 , з якою він проживав. Також ОСОБА_8 стверджує про необґрунтованість судово-товарознавчої експертизи, на проведення якої ювелірні вироби не надавалися; не з`ясовано, в чому він був одягнутий, з метою виявлення слідів злочину та проведення відповідних експертиз. На думку засудженого, вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 420 КПК та містить суперечності, оскільки за змістом його резолютивної частини суд задовольнив скаргу прокурора, а в мотивувальній частині зазначив про необґрунтованість доводів прокурора стосовно суворості покарання, призначеного за ч. 2 ст. 185 КК. Вважає, що всупереч вимогам ст. 421 КПК його становище було погіршене.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подані касаційні скарги, а прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг, просив оскаржені судові рішення залишити без змін.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Вказаних вимог закону апеляційний суд не дотримався.
Згідно ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Так, під час розгляду кримінального провадження в місцевому суді обвинувачений ОСОБА_8 наголошував на застосуванні до нього недозволених методів досудового розслідування, у зв`язку з чим він звертався до прокуратури з відповідною заявою, на підставі якої 5 грудня 2017 року було внесено відомості до ЄРДР під № 42017200000000583 за ч. 2 ст. 365 КК, проведено досудове розслідування, проте про результати розслідування він повідомлений не був і копія процесуального рішення йому не направлялася, а тому не міг  його оскаржити.
В ході прослуховування звукозапису судового засідання від 5 березня 2019 року було встановлено, що на спростування таких доводів сторони захисту прокурор надав суду копію постанови від 25 червня 2018 року про закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК кримінального провадження, внесеного до ЄРДР під № 42017200000000583 за ч. 2 ст. 365 КК. При цьому доказів про направлення та вручення копії цієї постанови обвинуваченому прокурор не надав.
Місцевий суд обставини щодо направлення і отримання ОСОБА_8 копії вищевказаної постанови не з`ясував і 11 березня 2019 року закінчив судовий розгляд з ухваленням щодо ОСОБА_8 вироку.
Оспорюючи вирок місцевого суду, ОСОБА_8 у апеляційній скарзі посилався, зокрема, на порушення вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом), а також порушення його права на отримання вмотивованого судового рішення в розумінні ст. 6 цієї Конвенції, яке полягало у не отриманні ним копії постанови від 25 червня 2018 року про закриття кримінального провадження, яку з цих підстав він не зміг оскаржити.
Під час апеляційного розгляду суд належну перевірку цих доводів не здійснив, вмотивованих відповідей не надав, а навпаки, погоджуючись із висновками місцевого суду, зазначив про те, що вказана постанова була предметом дослідження суду першої інстанції, про що зазначено у вироку, і стверджуючи про незаконність цієї постанови, обвинувачений до цього часу в установленому законом порядку її не оскаржив.
З таким висновком апеляційного суду Верховний суд не погоджується.
Належна й ретельна оцінка зазначених фактів з урахуванням усіх деталей має принципово важливе значення для постановлення в цьому кримінальному провадженні законного, мотивованого й обґрунтованого судового рішення, яке повинно відповідати вимогам національного та міжнародного законодавства.
Порядок і строки оскарження постанови про закриття кримінального провадження передбачена положеннями ст. 304 КПК, згідно з якими особа, яка тримається під вартою, вправі оскаржити це рішення  протягом 10 днів з дня отримання його копії. 
Суди першої та другої інстанцій не встановили момент отримання ОСОБА_8 копії постанови про закриття кримінального провадження від 25 червня 2018 року, у разі відсутності таких даних, не вручили їх останньому і не надали можливості реалізувати його право на оскарження цього рішення.
Отже, вирок апеляційного суду не відповідає положенням ст. 420 КПК і підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого вищевказані обставини в їх сукупності потребують належної оцінки, що відноситься до повноважень цього суду.
Наведені порушення вимог КПК, допущені апеляційним судом, є істотними, вони перешкодили цьому суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення і які в свою чергу позбавляють можливості колегію суддів касаційного суду зробити висновок щодо дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального права, доведеності винуватості особи та призначеного покарання.
За таких обставин касаційні скарги засудженого та його захисника підлягають частковому задоволенню, а вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_8 – скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого слід урахувати вищенаведене та ухвалити судове рішення, яке б відповідало вимогам статей 370, 420 КПК.
Ухвалою Верховного Суду від 3 травня 2019 року було задоволено подання Сумського апеляційного суду, матеріали кримінального провадження з апеляційними скаргами прокурора, потерпілої та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 11 березня 2019 року на підставі ст. 34 КПК направлено до Полтавського апеляційного суду для розгляду по суті.
На підставі вищенаведеного новий апеляційний розгляд слід призначити в Полтавському апеляційному суді.
Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема, рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та в контексті цього кримінального провадження, ураховуючи особливості касаційного розгляду, передбаченого главою 32 КПК, та обмежені можливості щодо повноцінного розгляду й вирішення цього питання в межах процедури касаційного перегляду, Верховний Суд вважає за необхідне залишити ОСОБА_8 під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Полтавського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання йому запобіжного заходу, але не більше ніж на 60 діб.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                            ОСОБА_3