ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2020 року	Львів	Справа № 140/8449/20 пров. № А/857/12947/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді:                                                 Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                      Довгополова О.М., Святецького В.В.,
за участю секретаря судового засідання:             Копанишин Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року, головуючий суддя – Костюкевич С.Ф., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії,-

                                                    В С Т А Н О В И В:

В червні 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила зобов`язати Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2017 року по 17.03.2020 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що позивач проходила військову службу за контрактом в Луцькому прикордонному загоні. Наказом начальника 6 прикордонного загону від 30.11.2017 року позивача виключено із списків частини та усіх видів забезпечення. Станом на 30.11.2017 року відповідачем не була нарахована та виплачена  індексація грошового забезпечення за період проходження позивачем військової служби. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 року у справі № 140/3674/19 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 30.11.2017 року. Остаточний розрахунок при звільненні позивача з військової служби був проведений відповідачем лише 17.03.2020 року, у зв`язку з чим позивач просить зобов`язати Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2017 року по 17.03.2020 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково; зобов`язано Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 01.12.2017 року по 17.03.2020 року у розмірі 69 914,50 грн. (шістдесят дев`ять тисяч дев`ятсот чотирнадцять грн. 50 коп.).; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що індексація не входить до складу грошового забезпечення, є соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення України, а тому, навіть при затримці її виплати, відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того, зазначив, що   військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями, а проходять службу, відтак на останніх не поширюються норми КЗпП.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Наказом начальника 6 прикордонного загону від 29.11.2017 року № 278-ос “По особовому складу” старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшого техніка – начальника групи забезпечення інформаційно-телекомунікаційних систем “Гарт-7” відділення супроводження інформаційно-телекомунікаційних систем відділу зв`язку, автоматизації та захисту інформації штабу, звільнено з військової служби в запас за підпунктом “а” (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини 6 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”.
Наказом начальника 6 прикордонного загону від 30.11.2017 року № 279-ос “По особовому складу” позивача виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.
Як видно з матеріалів справи, позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 30.11.2017 року, у зв`язку з чим остання зверталась до суду.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13.02.2020 року у справі № 140/3674/19, яке набрало законної сили 17.03.2020 року, визнано протиправною бездіяльність Луцького прикордонного загону щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 30.11.2017 року, зобов`язано Луцький прикордонний загін нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.07.2015 року по 30.11.2017 року.
На виконання вищевказаного рішення суду, відповідачем було перераховано позивачу 17.03.2020 року кошти щодо виплати індексації грошового забезпечення у сумі 82 868,15 грн., що підтверджується копією платіжного доручення від 16.03.2020 року № 697, листом від 19.03.2020 року № 11/2853 та не заперечується відповідачем.
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм   КЗпП України   є необґрунтованими.
Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Згідно з ст. 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) – не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 року у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, – наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи – по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Тому, враховуючи, що відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання його здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки індексація грошового забезпечення була виплачена позивачу 17.03.2020 року, тому фактично затримка у розрахунку склала з 01.12.2017 року (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу частини) по 17.03.2020 року (день фактичного розрахунку), відтак вірним є висновок суду щодо задоволення позовних вимог в цій частині.
Крім цього, враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц "для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2009 - 2015 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя" колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції щодо визначення суми середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 01.12.2017 року по 17.03.2020 року.
У відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2020 року у справі №140/8449/20 – без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	О. М. Довгополов 	
 	 	В. В. Святецький  	

Повний текст постанови складено 18.12.2020 року.