ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9077/20 Справа № 205/9373/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Басова Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпро, в особі Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності на частину домоволодіння у порядку набувальної давності
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року,  -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та яке в цілому складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 30,0 кв.м., житловою площею 17,4 кв.м. та господарських будівель і споруд: Б- сарай, В-сарай, Д- погріб з шийкою, Ж — навіс, Е — вбиральня,К,1-3, І — споруди. 
В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що вона є власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, позивач, а до неї – її спадкодавець ОСОБА_2 відкрито, вільно та добросовісно володіють спірною Ѕ частиною вказаного домоволодіння понад 10 років. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які тривалий час проживали спільно без реєстрації шлюбу на підставі договору від 11.06.1976 року на право будівництва будинку та безстрокового користування земельною ділянкою була надана земельна ділянка площею 720 кв.м. під будівництво індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Рішенням Виконкому Таромської селищної ради народних депутатів № 386 від 11 жовтня 1976 року затверджено акт закінчення будівництва та прийнято в експлуатацію житловий будинок. З моменту закінчення будівництва та вводу в експлуатацію вказаного будинку ОСОБА_4 вважала себе його єдиним і законним власником. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , яка є матір`ю ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер. Після смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_2 прийняла спадщину, однак не оформила своє речове право. ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_2 , яка залишила заповіт від 17 січня 2018 року, в якому заповіла все своє майно позивачу. Постановою нотаріуса від 23 жовтня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на іншу Ѕ частину домоволодіння. ОСОБА_2 почала відкрито володіти спірною частиною нерухомого майна, починаючи з 15 травня 2009 року (дата прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 ) та володіла ним до дня своєї смерті – ІНФОРМАЦІЯ_4 , а позивач продовжила своє володіння з цієї дати, прийнявши спадщину після ОСОБА_2 , та продовжує своє відкрите володіння, тобто в строк понад 10 років (а.с. 2-10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіальної громади м. Дніпро, в особі Дніпропетровської міської ради, про визнання права власності на частину домоволодіння у порядку набувальної давності — відмовлено (а.с. 105-108).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм процесуального та матеріального права, без урахування всіх обставин справи, а тому просить рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 112-117).

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада зазначила, що позов про право власності за давність володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Зокрема зазначили, що позивачем не доведено усіх обставин передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 23 жовтня 2018 року державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Матвієнко В.Г. за реєстровим № 5-1085 (а.с. 24).
Згідно відповіді КП «ДМБТІ» ДОР від 17 травня 2018 року № 6727, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 за: ОСОБА_3 – Ѕ частка на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для забудови, посвідченого 25 жовтня 1976 року Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-4394, зареєстроване 05 березня 1980 року ДМБТІ та записано в реєстрову книгу № 20 за реєстровим № 64; ОСОБА_2 – Ѕ частка на підставі свідоцтва про право на спадщину від 15 травня 2009 року, видане Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1651, зареєстрованого 16 червня 2009 року КП «ДМБТІ» ДОР в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 26934627 (а.с. 30).
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 відмовлено (а.с. 73-78).
У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України позивач посилається на те, що ОСОБА_2 почала відкрито володіти спірною частиною нерухомого майна, починаючи з 15 травня 2009 року (дата прийняття спадщини після померлого ОСОБА_6 ) та володіла ним до дня своєї смерті – ІНФОРМАЦІЯ_4 , а позивач продовжила своє володіння з цієї дати, прийнявши спадщину після ОСОБА_2 , та продовжує своє відкрите володіння, тобто в строк понад 10 років.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції зазначив, що позивач була обізнана відносно власника 1/2 частини житлового будинку, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності за набувальною давністю, а тому не можна вважати володіння позивачем частиною будинку, яка залишилась після смерті такої особи, добросовісним.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду 1 інстанції відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на таке.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.
Так, згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи є: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).
Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника,
При цьому, добросовісність володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Отже, для застосування набувальної давності володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Так, проаналізувавши норми чинного законодавства колегія суддів дійшла висновку про те, що суд 1 інстанції дав належну оцінку зазначеним обставинам та наданим позивачкою доказам і дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність її вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до цитування норм чинного законодавства на власний розсуд та висновків суду 1 інстанції не спростовують. Крім того, враховуючи той факт, що позивачка ОСОБА_1 достеменно знала власника спірного майна, що підтверджується матеріалами справи, своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку приписів ст. 344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник та він був відомий позивачці.
До аналогічних висновків щодо застосування статті 334 ЦПК України дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 06 квітня 2020 року (справа № 335/11687/16-ц, провадження № 61-3217св18) та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. 

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1   – залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2020 року — залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Судді: