ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 р.	Справа № 480/4321/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова,   м. Суми, повний текст складено 07.12.20 року по справі № 480/4321/19
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Державної установи "Сумський слідчий ізолятор"               
          про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1  звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до  Державної установи "Сумський слідчий ізолятор", в якій просить:
- зобов`язати відповідача планувати проведення режимних та інших заходів  в установі так, щоб цим не порушувалось право ув`язнених на щоденну прогулянку;
- призначити йому за періодичні, системні та вчинене 11.10.2019 року позбавлення щоденної прогулянки - відповідну справедливу компенсацію моральної шкоди.
Свої вимоги мотивує тим, що його як ув`язненого до довічного позбавлення волі 11.10.2019р. було позбавлено щоденної прогулянки Державною установою «Сумський слідчий ізолятор» без наявності на те законних підстав та обставин непереборної сили. Зазначає, що цілий день він хвилювався, чекаючи на те, що його виведуть із камери на прогулянку, яка мала проводитися у період з 08.00 до 17.00 год. Однак, ввечері він розхвилювався ще більше, оскільки йому не вдалося виконати дихальні і фізичні вправи, внаслідок чого він півночі не спав та вранці 12.10.2019р. в нього боліла голова. Отже, його право як засудженого на щоденну прогулянку було суттєво порушеним, внаслідок чого воно підлягає захисту та на його користь повинна бути стягнута моральна шкода.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" про зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди – задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи “Сумський слідчий ізолятор” щодо не виведення ОСОБА_1 , засудженого до довічного позбавлення волі, на щоденну прогулянку 11 жовтня 2019 року.  Стягнуто з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи “Сумський слідчий ізолятор”   на користь ОСОБА_1  в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.  В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Державна установа "Сумський слідчий ізолятор" , не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подала апеляційну скаргу , вважає , що рішення суду першої інстанції порушує  норми ч.3 ст. 242 КАС України , не з`ясовано всі обставини справи, підтверджені не усіма доказами, без надання належної оцінки всім аргументам учасників справи. Вказує, що факт виведення засудженого ОСОБА_1 на щоденну прогулянку підтверджується довідкою, наданою начальником відділу режиму і охорони Державної установи "Сумський слідчий ізолятор" капітаном внутрішньої служби Душиним Андрієм Миколайовичем за вих. № 1/2 від 11.01.2020 року, та поясненнями, відібраними у молодшого інспектора відділу режиму і охорони, старшого прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_2 та молодшого інспектора-кінолога відділу режиму і охорони, рядового внутрішньої служби Чирки Сергія Валерійовича, які здійснювали виведення засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які трималися в камері №28 сектору максимального рівня безпеки, а також цей факт підтверджується копією графіку від 30.09.2019 року, відповідно до якої позивач був виведений на прогулянку, що тривала одну годину з 16 години 00 хвилин до 17 години 00 хвилин. Щодо стягнення моральної шкоди представник відповідача зазначає, що згідно з відповіддю від Сумської міської медичної частини філії ЦОЗ ДКВС відповідно до амбулаторного журналу прийому у період з 11.10.2019 року до 31.10.2019 року за медичною допомогою ОСОБА_1 не звертався. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020, яким частково заждоволено позов, прийнявши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Позивачем до суду подано відзив на апеляційну скаргу , вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, недоведеними, просить суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні , рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 залишити без змін.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що позивач, засуджений вироком Апеляційного Суду Сумської області від 11.10.2004р., який набрав законної сили 15.02.2005р., за п.13 ч.2 ст.115, ч.3 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі в Державній установі «Сумський слідчий ізолятор», утримуючись у камері №28 (а.с.7,38).
Згідно з графіком, затвердженим начальником ДУ «Сумський слідчий ізолятор» -начальником арештного дому, підполковником вн.сл. ОСОБА_4 30.09.2019р., засуджених із камери №28 мали виводити на прогулянку 10.10.2019р. з 15.00 до 16.00год. (а.с.24). 
Позивач вказує, що фактично у вказаний в графіку час його на прогулянку не виводили, тому він звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позов , суд першої інстанції виходив з того , що адміністрацією Державної установи “Сумський слідчий ізолятор” не було вжито належних заходів для виведення засудженого на щоденну прогулянку відповідно до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом. Також, суд вважає , що протиправною бездіяльністю відповідача позивачу дійсно була спричинена моральна шкода, при цьому з урахуванням характеру заподіяної моральної шкоди, тривалості подій, обставин, які встановлені у справі за наслідком розгляду цього спору, ступені вини, враховуючі принцип розумності та справедливості, суд вважає, що стягненню на користь позивача в рахунок відшкодування моральної  шкоди підлягає 500 гривень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності Державної установи “Сумський слідчий ізолятор” щодо не виведення ОСОБА_1 , засудженого до довічного позбавлення волі, на щоденну прогулянку 11 жовтня 2019 року, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно з ст.28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.
Частиною 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11.07.2003 № 1129-IV (далі - КВК України) встановлено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Відповідно до ч. 2 ст. 7 КВК України засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Частиною 1 статті 102 КВК України передбачено, що режим у виправних і виховних колоніях - це встановлений законом та іншими нормативно-правовими актами порядок виконання і відбування покарання, який забезпечує ізоляцію засуджених; постійний нагляд за ними; виконання покладених на них обов`язків; реалізацію їхніх прав і законних інтересів; безпеку засуджених і персоналу; роздільне тримання різних категорій засуджених; різні умови тримання засуджених залежно від виду колонії; зміну умов тримання засуджених.
Відповідно до ст.150 КВК України засуджені до довічного позбавлення волі відбувають покарання: чоловіки - у секторах максимального рівня безпеки виправних колоній середнього рівня безпеки та виправних колоніях максимального рівня безпеки. Засуджені до довічного позбавлення волі тримаються окремо від інших засуджених, крім тих, які після відбуття десяти років покарання у приміщеннях камерного типу переведені до звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки.
Засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, розміщуються в приміщеннях камерного типу, як правило, по дві особи і носять одяг спеціального зразка (ч.1 ст.151 КВК України). 
На осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу (ч.2 ст. 151 КВК України).
Згідно з п.5 ч.5 ст. 151 КВК України засудженим надається щоденна прогулянка тривалістю одна година.
Наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018р. № 2823/5, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.09.2018р. за №1010/32462, затверджено Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які набрали чинності з 14.09.2018р. (далі - Правила №2823/5).
Відповідно до п.2 розділу ІІ вказаних Правил засуджені мають право на щоденну прогулянку під час відбування покарання в камерах. 
Пунктом 4 розділу ХХІІ Правил передбачено, що у виправних колоніях максимального рівня безпеки, секторах середнього і максимального рівнів безпеки та дільницях посиленого контролю всім засудженим, які тримаються у камерах, надаються щоденні прогулянки тривалістю одна година.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Під час розгляду справи як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що позивач був виведений 11.10.2019р. на щоденну прогулянку,  не надано.
Надана відповідачем копія графіку на жовтень 2019 року лише підтверджує факт його складення та затвердження 30.09.2019р., проте безпосередньо не свідчить про фактичне виведення з камери №28  засуджених на прогулянку у визначений в ньому час.
До матеріалів справи в якості доказів виведення ОСОБА_1 на прогулянку надані копії пояснень старшого прапорщика вн.служби ОСОБА_2 (а.с.26), рядового вн.служби ОСОБА_5 (а.с27) та довідки начальника відділу режиму і охорони ДУ «Сумський слідчий ізолятор», капітана вн.служби ОСОБА_6 (а.с.25), такі пояснення та довідка складені у січні 2020 та не є беззаперечними доказами , які б підтверджували фактичне виведення ОСОБА_1 11.10.2019р.   на прогулянку у визначений час.
Також , жодних письмових пояснень засудженого ОСОБА_3 , з яким позивач відбуває покарання в одній камері, щодо підтвердження чи спростування факту надання їм такої прогулянки у спірний час, суду не подано.
Відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту виведення ОСОБА_1 11.10.2019р.  на прогулянку у визначений час.  
Європейськими пенітенціарними правилами (Рекомендація № R (2006)2 Комітету Міністрів держав-учасниць) від 12.02.1987 передбачено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів (п. 1, 2, 4 Частини I Основні принципи).
Враховуючи наведене , суд першої інстанції дійшов вірного висновку  , що адміністрацією Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» не було вжито належних заходів для виведення засудженого на щоденну прогулянку відповідно до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом.
Суд звертає увагу на те, що ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що в межах спірних правовідносин правильним способом відновлення порушеного права позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виведення його на щоденну прогулянку 11.10.2019р. 
Однак , колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. , виходячи з наступного.
Як вже зазначалося, судом встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не виведення його у визначений у графіку день на прогулянку. 
Так, приписами ст. 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначений в ст. 23 Цивільного кодексу України (далі по тексту – ЦК України), відповідно до якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За приписами п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.11.2019 по справі № 818/1430/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України  при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду доказів періодичних та системних порушень не виведення ОСОБА_1 на щоденні прогулянки, а також те, що згідно з відповіддю від Сумської міської медичної частини філії ЦОЗ ДКВС відповідно до амбулаторного журналу прийому у період з 11.10.2019 року до 31.10.2019 року за медичною допомогою позивач не звертався (а.с.28-32).
Тобто , матеріали справи не містять  доказів настання втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, які у розумінні ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.
При цьому, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав відповідач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Крім зазначеного, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Натомість, позивач жодним чином не обґрунтовує заявлений розмір моральної шкоди.
Разом з тим, саме по собі таке твердження позивача не є підставою для стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 500,00 грн, оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.
Враховуючи те, що відповідачем належним чином не доведено факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість зазначених вимог.  
Також, колегія суддів зазначає , що факт визнання судом протиправною бездіяльності Державної установи “Сумський слідчий ізолятор” щодо не виведення ОСОБА_1 , засудженого до довічного позбавлення волі, на щоденну прогулянку 11 жовтня 2019 року є достатньою сатисфакцією.
Враховуючи наведене , колегія суддів дійшла висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн., з прийняттям в цій частині рішення про відмову у задоволенні позову .
Доводи щодо неправомірного розгляду справи у спрощеному позовному  , колегія суддів зазначає , що відповідно до вимог ст. 12 , ст. 263 КАС України суд першої інстанції правомірно розглянув справу у спрощеному позовному провадженні.
Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі “Ґарсія Руіз проти Іспанії” (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
В іншій частині рішення суду скасуванню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316,317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 року по справі № 480/4321/19 скасувати в частині стягнення з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. 
В цій частині прийняти нове рішення , яким в задоволенні позову відмовити.
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020р. по справі № 480/4321/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  07.12.2020 року