ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

06 листопада 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/711/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Мишкіної М.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2020
у справі №916/711/20
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Акціонерного товариства "Альцест" в особі Одеської філії АТ "Альцест"
про стягнення 56514,02 грн  

ВСТАНОВИВ
У березні 2020 Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця") звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Акціонерного товариства "Альцест" в особі Одеської філії АТ "Альцест" (далі - АТ "Альцест") в якому просило стягнути з відповідача на свою користь штрафні санкції у розмірі 56514,02 грн.
В обґрунтування позовних вимог АТ "Українська залізниця" посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки в частині своєчасної поставки товару. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.05.2020 позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 4917 грн. 56 коп., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що відповідачем було порушено умови укладеного між сторонами договору поставки та не виконано своїх зобов`язань у визначений договором строк, що є підставою для застосування до нього штрафних санкцій. Разом з цим, місцевим господарським судом зазначено, що сторонами у договору передбачено пеню і штраф за одне й те саме порушення договору. Посилаючись на приписи ст. 231 ГК України суд першої інстанції зазначив, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, санкції у вигляді штрафу є субсидіарною відповідальністю поряд з пенею. Однак, у даному випадку сторони в спірному договорі не встановили можливість нарахування штрафу як додаткового стягнення за прострочення понад певну кількість днів, а повністю ототожнили підстави для його застосування з умовами нарахування пені. Таким чином, на думку суду першої інстанції, штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому одночасне їх застосування за одне й те ж саме порушення - порушення строків поставки товару свідчать про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення. У зв`язку з цим господарський суд визнав нарахування у даному випадку 20% штрафу за порушення термінів поставки товару необґрунтованим. З огляду на вказане, а також невиконання відповідачем зобов`язань за спірним договором щодо здійснення своєчасної поставки обумовленого договором товару, місцевий господарський суд визнав, що позивачем правомірно нараховано пеню. Однак, судом першої інстанції визнано наданий позивачем розрахунок пені арифметично невірним, у зв`язку з цим судом здійснено самостійно перерахунок нарахованої пені, яка за розрахунком суду складає 4917,56 грн та підлягає стягненню з відповідача. 
Не погодившись із даним рішенням до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулося АТ "Українська залізниця" з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2020 по справі №916/711/20 частково скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Так апелянт зазначає, що такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України та ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 ст. 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України. При цьому в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
З урахуванням викладеного, апелянт вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносив, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.
Крім того, апелянт зазначає, що умовами укладеного між сторонами договору, якими на відповідача покладається відповідальність у вигляді сплати на користь позивача пені за затримку поставки товару або поставку не в повному обсязі, а також штрафу за порушення термінів поставки товару, не оспорюються відповідачем, в зв`язку з чим в силу вимог статті 204 ЦК України презюмується правомірність вказаного правочину.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.07.2020 відкрито  апеляційне провадження у справі №916/711/20 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2020, визначено розгляд апеляційної скарги здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Зважаючи на обставини надходження до Південно-західного апеляційного господарського суду апеляційної скарги без матеріалів справи, cуд апеляційної інстанції витребував з Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/711/20 для забезпечення повноти та своєчасності розгляду апеляційної скарги. 
04.10.2019 Південно-західним апеляційним господарським судом отримано матеріали справи №916/711/20. 
Згідно з ч.13 ст.8 ГПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Статтею 270 ГПК України визначено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього Кодексу.
Приписами частини 10 статті 270 ГПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.7 ст.252 ГПК України, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Згідно з ч.2 ст.270 ГПК України, розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи.
В ході апеляційного розгляду даної справи Південно-західним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 ГПК України. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог ст.282 ГПК України, зазначає, що встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини даної справи є наступними.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 23.12.2019 р. між АТ "Українська залізниця" (замовник) та ПАТ "Альцест" (постачальник) укладено договір поставки №ОД/НХ-19-994НЮ, відповідно до п. 1.1 якого відповідач як постачальник передає у власність позивача як замовника, а замовник оплачує товар, визначений в асортименті, кількості та за цінами (далі - товар), які зазначені у специфікації (додаток №1), що додається до договору про закупівлю і є його невід`ємною частиною. Постачальник передає у власність замовника товар на умовах, зазначених в договорі.
Згідно з п. 1.2 договору найменування товару: електроінструмент.
За умовами п. 1.3 договору виробник товару: ТОВ "Роберт БОШ Лтд? Robert Bosch GmbH, Німеччина.
Пунктом 3.1 договору встановлено, що кількість та асортимент товару визначається у специфікації (додаток №1), яка є невід`ємною частиною договору. 
У відповідності до п. 5.1 договору поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки (заявки) замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до приймання товару. Зі сторони замовника рознарядка (заявка) підписується з урахуванням вимог статуту замовника щонайменше двома такими уповноваженими особами: директор (особа, що виконує його обов`язки) філії "Одеська залізниця? АТ "Укрзалізниця"; перший заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) філії "Одеська залізниця? АТ "Укрзалізниця"; перший заступник - головний інженер (особа, що виконує його обов`язки) філії "Одеська залізниця? АТ "Укрзалізниця"; заступник директора (особа, що виконує його обов`язки) філії "Одеська залізниця? АТ "Укрзалізниця".
Відповідно до п. 5.2 договору товар має бути поставлений на підставі письмових рознарядок (заявок) впродовж 20 робочих днів з моменту їх отримання будь-яким способом (факсом: (048)786-97-21, електронною поштою: odessa@altsest.utel.net.ua, листом за адресою: 65005, м. Одеса, вул. Балківська, буд. 143) постачальником у кількості, визначеній в рознарядці (заявці). Замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку, якщо товар не поставлений замовнику впродовж 20 робочих днів від дня одержання постачальником рознарядки (заявки) замовника.
За умовами п. 5.3 договору замовник не несе відповідальності та обов`язку оплати за поставлений товар за рознарядкою (заявкою), що підписана іншими особами, ніж тими, що визначена в п. 5.1 цього договору.
Відповідно до 5.4 договору акт прийому-передачі або видаткова накладна та інші первинні документи, що стосуються виконання цього договору та приймання товару, підписуються щонайменше двома уповноваженими особами виробничого підрозділу замовника, згідно довіреності.
Згідно з п. 5.5 договору товар постачається за рахунок та транспортом постачальника на склад замовника (65098, м. Одеса, вул. Степна, 2) на умовах DDP в редакції Інкотермс 2010.
У відповідності до п. 6.1 договору замовник оплачує доставлений постачальником товар за ціною, вказаною у специфікації.
Пунктом 6.3 договору встановлено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 36 Закону України "Про публічні закупівлі?.
В п. 6.4 договору зазначено, що загальна сума по договору 321466,80 грн., у тому числі ПДВ 20% 53577,80 грн.
Відповідно до п. 7.2 договору розрахунки за поставлений товар здійснюються замовником протягом 30 банківських днів з дати поставки товару, але не раніше дати реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування з операцій по постачанню товару, який підлягає оплаті, в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі ЄРПН) у встановлений чинним законодавством порядку та строки. У разі реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН з порушенням граничних строків їх реєстрації, встановлених чинним законодавством, оплата здійснюється протягом 10 банківських днів після реєстрації податкових накладних в ЄРПН.
За умовами п. 7.3 договору днем отримання товару вважається день підписання сторонами або їх уповноваженими представниками видаткової накладної. 
Згідно з п. 11.1 договору за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань за даним договором винна сторона несе відповідальність згідно з чинним законодавством України і цим договором.
У відповідності до п. 11.3 договору постачальник за даним договором несе наступну відповідальність:
-          у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ  від вартості непоставленого товару за кожний день затримки;
-           за порушення термінів поставки товару, визначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленого в строк товару;
-          при постачанні неякісного товару постачальник має проводити заміну товару на якісну за власний рахунок у термін, що не перевищує 20 діб та сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості поставленого товару неналежної якості;
-          у разі передачі прав та обов`язків по укладеному договору постачання товару іншим особам - постачальник, що порушив зобов`язання, сплачує замовнику штраф у розмірі 20% від суми договору.
Згідно з п. 11.7 договору сплата штрафних санкцій не звільняє сторони від взятих на себе зобов`язань.
За умовами п. 12.1 договору у випадку виникнення спорів або розбіжностей, сторони зобов`язуються вирішувати їх шляхом взаємних переговорів та консультацій.
Пунктом 12.2 договору встановлено, що у разі недосягнення сторонами згоди спори (розбіжності) вирішуються у судовому порядку згідно чинного законодавства.
В п. 13.1 договору зазначено, що всі зміни, доповнення та додатки до цього договору, крім випадків, передбачених цим договором, вносяться сторонами шляхом підписання додаткових угод, які є його невід`ємною частиною та мають юридичну силу, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін.
Пунктом 16.2 договору передбачено, що строк дії цього договору встановлюється сторонами з моменту його підписання до 31.12.2019, в частині відвантаження товару - до 25.12.2019, в частині виконання обов`язків щодо розрахунків по договору - до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому закінчується строк реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в ЄРПН за операціями із цього договору.
Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами укладено специфікацію №1 до договору поставки № ОД/НХ-19-994НЮ від 23.12.2019, якою визначено назву, характеристику асортименту товару, кількість та його ціну. Зокрема, вказаною специфікацією передбачено, що вартість товару складає 321466,80 грн (у т.ч. ПДВ 53577,80 грн).
Позивачем 24.12.2019 було сформовано заяву № НХ-11/7135 на постачання товару: електроінструменту на суму 321466,80 грн, яка отримана відповідачем 26.12.2019 (т.1, а.с. 17).
АТ "Альцест" листом від 27.12.2019 підтвердив отримання ним 26.12.2019 заявки на поставки електроінструменту за договором поставки від 23.12.2019 та зазначив, що оскільки з 25.12.2019 склади ТОВ "Роберт БОШ Лтд? та Robert Bosch GmbH в Німеччині не працюють, Компанія "Альцест" має можливість 28.12.2019 тільки частково виконати заявки на поставку товарів, поставка решти електроінструменту можлива після закінчення січневих свят (т.1, а.с. 18).
На виконання умов договору поставки відповідачем було частково здійснено поставку обумовленого договором товару на адресу позивача на загальну суму 90720,00 грн, що підтверджується видатковою накладною від 28.12.2019 № 42965 (т.1, а.с. 19).
Решта товару на суму 230746,80 грн відповідачем на користь позивача поставлена не була, що стало підставою для нарахування пені та штрафу та звернення АТ "Українська залізниця" із даним позовом до суду. 
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з наступних підстав. 
За приписами ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
У відповідності до ч.1 ст.173 ГК України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України).
В силу ст. 179 ГК України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Згідно з ч.7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
Статтею 265 ГК України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч.1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ч.2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Наявними матеріалами справи підтверджується, що 24.12.2019 позивачем було направлено відповідачеві заявку №НХ-11/7135 на постачання товару: електроінструменту на суму 321466,80 грн. 
Вказана заявка отримана відповідачем 26.12.2019 про що свідчить підпис на вказаній заявці та не оспорюється сторонами. 
Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
За умовами п. 5.2 договору товар мав бути поставлений відповідачем як постачальником у кількості, визначеній в рознарядці (заявці), впродовж 20 робочих днів з моменту отримання такої заявки позивача.
Після отримання заявки від позивача, АТ "Альцест" було частково здійснено поставку обумовленого договором товару на загальну суму 90720,00 грн, що підтверджується видатковою накладною від 28.12.2019 №42965 на суму 90720,00 грн. 
Решта товару на суму 230746,80 грн, у порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідачем на користь позивача поставлена не була. 
Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження відповідача з приводу того, що згідно умов договору строк виконання зобов`язання в частині відвантаження товару встановлений до 25 грудня 2019 року, однак заявку на поставку товару відповідач отримав вже після закінчення строку дії договору поставки, що взагалі виключає обов`язок відповідача здійснювати поставку, з огляду на наступне.
Під час укладення договору, сторони користувалися правами, визначеними ст. 627 ЦК України, а саме сторони є вільними при укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Так, у п. 16.2. договору поставки сторони погодили строк його дії з моменту його підписання до 31.12.2019 року, в частині відвантаження товару - до 25.12.2019 року, в частині виконання зобов`язань щодо розрахунків - до закінчення місяця, наступного за місяцем, у якому закінчується строк реєстрації податкових накладних в ЄРПН. 
Підпис відповідача на договорі поставки свідчить про погодження останнього з його умовами, у тому числі й з приводу строку його дії в частині відвантаження товару. 
Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 2 цієї статті визначено, що припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. 
Стаття 599 ЦК України та стаття 202 ГК України встановлюють, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Поряд з належним виконанням законодавство передбачає і інші підстави припинення зобов`язань (прощення боргу, неможливість виконання, припинення за домовленістю, передання відступного, зарахування).
Однак, чинне законодавство не передбачає таку підставу припинення зобов`язання як закінчення строку дії договору. Тобто, зобов`язання, невиконане належним чином, продовжує існувати, незважаючи на закінчення строку дії договору.
Відповідно до частини 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Відтак, зобов`язання, яке існувало на момент дії договору, однак лишилось невиконаним, підлягає виконанню незалежно від того, що термін дії договору закінчився.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №927/333/17, від 19.03.2019 у справі №916/626/18, від 09.04.2020 у справі № 910/4962/18.
Приписами ч. 4 ст. 631 ЦК України передбачено, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Враховуючи наведені вище положення законодавства, колегія суддів зазначає, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, зокрема, в частині покладення відповідальності за допущене господарське правопорушення, тому помилковим є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування замовником штрафу та пені поза межами строку дії договору за порушення термінів поставки товару, яке мало місце під час дії цього договору.
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, викладеній у постанові від 04 травня 2018 року у справі №927/333/17.
Відтак, враховуючи існування у відповідача невиконаного зобов`язання перед позивачем щодо поставки електроінструменту на суму 230746,80 грн, судова колегія вважає, що відповідач є таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов`язання.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 4 статті 631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
У відповідності до ч. 2 ст. 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Частиною 2 ст. 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. 
За приписами ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. 
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (непоставка відповідачем товару у повному обсязі у встановлений строк) згідно ст. 610 ЦК України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача. 
В свою чергу у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). 
У відповідності до ч. 1 ст. 548 ЦК України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. 
В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня). 
Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. 
Так, у п. 11.3 договору поставки сторони передбачили, що постачальник за даним договором несе наступну відповідальність, зокрема, 
-          у разі затримки поставки товару або поставки не в повному обсязі, заявленому замовником, постачальник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ  від вартості непоставленого товару за кожний день затримки;
-           за порушення термінів поставки товару, визначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленого в строк товару.
Враховуючи невиконання відповідачем зобов`язань за договором поставки щодо здійснення своєчасної поставки обумовленого договором товару позивачем відповідно до п. 11.3 договору нараховано відповідачу штраф у розмірі 20% від суми заборгованості у розмірі 46149,36 грн та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення у розмірі 10364,66 грн, розрахунки яких наведено в позові.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив, що за змістом п. 11.3 укладеного між сторонами договору, сторонами  передбачено пеню і штраф за одне й те саме порушення договору, що свідчать про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, у зв`язку з чим місцевий господарський суд визнав нарахування у даному випадку 20% штрафу за порушення термінів поставки товару необґрунтованим.
Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне. 
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 ЦК України, частиною 6 статті 231 ГК України та статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", а право встановити у договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов`язань передбачено частиною 2 статті 231 ГК України. При цьому, в інших випадках порушення виконання господарських зобов`язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі можливість одночасного стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, передбаченою статтею 627 ЦК України, тобто коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Заборона застосування пені та штрафу прямо не випливає із закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне урегулювання у договорі. При цьому слід враховувати презумпцію правомірності правочину, визначену ст. 204 ЦК України.
Слід відзначити, що наявні матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження визнання договору поставки №ОД/НХ-19-994НЮ вцілому, або окремих його частин, зокрема які стосуються відповідальності сторін, недійсним у судовому порядку. 
Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій. Таким чином, в даному випадку не йдеться про притягнення особи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як форм її сплати.
Такої ж правової позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у викладених постановах від 02.04.2019 року у справі №917/194/18, від 25.05.2018 року у справі №922/1720/17, від 09.02.2018 року у справі №911/2813/17, від 22.03.2018 року у справі №911/1351/17, від 19.09.2019 року у справі №904/5770/18.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, колегія суддів вважає його арифметично невірним, оскільки позивачем датою початку нарахування пені визначено 28.12.2019, однак, з урахуванням п. 5.2 договору прострочення відповідачем термінів поставки розпочинається з 25.01.2020. 
Колегією суддів було здійснено власний розрахунок розміру пені у відповідності до якого за період прострочення з 25.01.2020 по 03.03.2020, виходячи із загальної суми непоставленого товару 230746,80 грн, загальний розмір пені складає 5598,45 грн.
З приводу штрафу, судова колегія зазначає, що у відповідності до п. 11.3. укладеного між сторонами договору, за порушення термінів поставки товару, визначених договором, постачальник має сплачувати штраф у розмірі 20% від вартості непоставленого в строк товару.
Отже, сума штрафу виходячи із суми непоставленого в строк товару складає 46149,36 грн (20 % від 230746,80 грн).
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ "Українська залізниця" підлягає задоволенню частково, рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2020 скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 680,89 грн пені та 46149,36 грн штрафу з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог частково. 
З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 680,89 грн пені та 46149,36 грн штрафу із прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення цих позовних вимог, розподіл судових витрат, понесених позивачем при поданні позовної заяви і апеляційної скарги, здійснюється судом пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 2036,20 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 3054,31 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги. 

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково. 
Рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2020 у справі №916/711/20 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 680,89 грн пені та 46149,36 грн штрафу скасувати. Позов в цій частині задовольнити.
В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 25.05.2020 у справі №916/711/20 залишити без змін, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:
"Позов задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства "Альцест" в особі Одеської філії АТ "Альцест" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" пеню у сумі 5598,45 грн, штраф у сумі 46149,36 грн та 2036,20 грн судового збору за подання позовної заяви".
Стягнути з Акціонерного товариства "Альцест" в особі Одеської філії АТ "Альцест" на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" 3054,31 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених     Господарським процесуальним кодексом України.
Датою ухвалення та складання повного судового рішення є 06.11.2020. у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Аленіна О.О. з 05.10.2020 по 28.10.2020; направленням судді Богатиря К.В. на підготовку з 26.10.2020 по 30.10.2020; перебуванням судді Богатиря К.В. у відпустці з 02.11.2020 по 05.11.2020.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                     Богатир К.В.

Суддя                                                                                Мишкіна М.А.