Постанова                                                   
іменем України
01 грудня 2020року
м. Київ
справа № 460/4256/17
провадження № 51-2503км20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Яворівського районного суду м. Львова від 23 липня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року в кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016140350001111                від 26 липня 2016 року,  за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Яворівського районного суду Львівської області від 23 липня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за  частиною 1 статті 286 КК та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_8 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди — 429,65 грн, у рахунок моральної шкоди – 30 000 грн. У решті позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати та вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за злочин, вчинений за таких обставин.
25 липня 2016 року близько 21:20, керуючи автомобілем марки «Renault Master», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись ним по автодорозі сполученням с. Ясниська — с. Бірки в напрямку до с. Бірки Яворівського району Львівської області, при проїзді її ділянки біля с. Лісопотік Яворівського району Львівської області, перед інформаційним дорожнім знаком 5.47 «Лісопотік», порушив вимоги розділу 1 пунктів 1.2, 1.5; розділу 2 пунктів 2.3 підпунктів б), д); розділу 10 пункту 10.1; розділу 12 пунктів 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України (далі – ПДР), які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін під час вибору в установлених межах безпечної швидкості, не урахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, по якій у цей час у зустрічному напрямку рухався автомобіль марки «Smart», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням            ОСОБА_8 , що і призвело до зіткнення зазначених транспортних засобів.
Внаслідок порушення водієм ОСОБА_6 правил безпеки дорожнього руху, пасажир автомобіля марки «Smart» ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я. Пасажир автомобіля марки «Renault Master» ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року вирокЯворівського районного суду Львівської області від 23 липня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування вироку суду першої інстанції й ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Посилається на те, що експерт недостатньо кваліфікований та під час проведення експертизи не врахував всі дані, які містять матеріали кримінального провадження та дійшов хибного висновку, не вказавши реальне місце зіткнення автомобілів, що має суттєве значення для постановлення об`єктивного та законного рішення у кримінальному провадженні.
Так, засуджений стверджує, що інформація, яку містить протокол огляду місця події не повною мірою висвітлена у висновку експерта, що призвело до спотворення даних у справі та недостовірного висновку експерта.
 Крім того, засуджений в обґрунтування своєї версії розвитку подій під час дорожньо-транспортної пригоди (далі – ДТП) та критикуючи висновок експерта вказує на неправильно встановлені фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та зазначає, що суд неправомірно відмовив у проведенні комплексної комісійної судової транпортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертиз.
До того, засуджений вважає, що суд неправомірно поклав в основу вироку протокол слідчого експерименту від 26 грудня 2016 року, відповідно до якого така слідча дія була проведена з ним в якості свідка, а відповідно до пункту 1 частини 3 статті 87 КПК недопустимим є доказ, який отримано з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.
Також засуджений покликається на необгрунтованість рішення апеляційного суду, оскільки, на думку останнього, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи його апеляційної скарги та не надав на них вмотивовані відповіді, що у відповідності до статті 419 КПК є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
При цьому, засуджений, оспорюючи висновки автотехнічної експертизи від 12 вересня 2017 року, зазначає, що суд без належного аналізу такої експертизи та порушуючи принцип безпосереднього дослідження доказів у справі визнав його версію події технічно неспроможною, а версію подій ОСОБА_8 , не перевіряючи на технічну спроможність, як об`єктивну.
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого, потерпілий ОСОБА_7 , погоджуючись із судовими рішеннями, просить залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення. При цьому зазначає, що ОСОБА_6 під час розгляду справи у судах не визнавав свою вину, його показання не узгоджуються із жодним доказом у кримінальному провадженні, а його поведінка направлена на уникнення відповідальності за вчинений злочин.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах. 
Мотиви Суду
Диспозиція статті 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений статтею 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 статті 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. 
Таким чином, об`єктивна сторона цього складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановку; суспільно небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження – частина 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження – частина 2, загибель кількох осіб – частина 3; причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати у: 1) вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).
Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.
Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені статтею 286 КК.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у статті 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з  неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце. 
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у  вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених статтею 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.
Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх  настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК. 
Велика Палата звернула увагу на те, що склад злочину, передбачений статтею 286 КК, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог ПДР, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, а саме у порушенні під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Судами першої та апеляційної інстанцій визнано доведеним факт порушення      ОСОБА_6 вимог розділу 1 пунктів 1.2, 1.5; розділу 2 пунктів 2.3 підпунктів б), д); розділу 10 пункту 10.1; розділу 12 пунктів 12.1, 12.3 ПДР, які перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді тілесних ушкоджень потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_10 .
Із установлених у кримінальному провадженні обставин убачається, що  ОСОБА_6      на автодорозі сполученням с. Ясниська — с. Бірки в напрямку до с. Бірки Яворівського району Львівської області, при проїзді її ділянки біля с. Лісопотік Яворівського району Львівської області, перед інформаційним дорожнім знаком 5.47 «Лісопотік», порушив вимоги розділу 1 пунктів 1.2, 1.5; розділу 2 пунктів 2.3 підпунктів б), д); розділу 10 пункту 10.1; розділу 12 пунктів 12.1, 12.3 ПДР, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін під час вибору в установлених межах безпечної швидкості, не урахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру здійснив виїзд на смугу зустрічного руху, по якій у цей час у зустрічному напрямку рухався автомобіль марки «Smart», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , що і призвело до зіткнення зазначених транспортних засобів.
Як убачається з вироку, висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на допустимих доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
Суд зробив висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину на підставі показань потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також на підставі письмових доказів.
При цьому з наведенням обґрунтування, виходячи з принципу внутрішнього переконання та з точки зору взаємозв`язку сукупності інших доказів у справі, суд критично поставився до показань ОСОБА_6 ,  визнавши їх суперечливими, з огляду на інші зібрані у кримінальному проваджені доказами.
Разом з тим місцевим судом досліджено як докази винуватості ОСОБА_6 такі письмові докази: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 25.07.2016; протокол проведення слідчого експерименту від 26.12.2016 з обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , схему та фототаблиці до них; протоколи проведення слідчого експерименту від 29.12.2016 з потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , схему та фототаблиці до них; висновок інженерно-транспортної експертизи № 1/831 від 20.09.2016; висновок інженерно-транспортної експертизи               № 1/833 від 31.08.2016; висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 1/832 від 31.08.2016. 
З висновку судової автотехнічної експертизи № 1241 від 12.09.2017 встановлено,  що покази водія автомобіля «Smart»   ОСОБА_8   стосовно механізму дорожньо-транспортної пригоди не містять ознак, які б вказували на їх технічну неспроможність. Покази водія автомобіля «Renault Master» ОСОБА_6   стосовно механізму дорожньо-транспортної пригоди, зокрема вказані ним кількісні характеристики взаємного зближення транспортних засобів та місця їх зіткнення, технічно неспроможні.                     У дорожній ситуації, яка вбачається з показів водія автомобіля «Smart»                   ОСОБА_8   (технічно спроможний варіант 1 розвитку дорожньої ситуації), водій ОСОБА_6 , діючи відповідно до вимог п.12.3 ПДР, повинен був негайно з моменту виникнення небезпеки (з моменту виїзду автомобіля «RenaultMaster» на смугу його руху) вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Дії водія автомобіля «Smart» у дорожній ситуації, яка вбачається з показів водія автомобіля «Renault Master»   ОСОБА_6   (варіант 2), не досліджувались через технічну неспроможність цих показів. У дорожній ситуації, яка вбачається з показів водія автомобіля «Smart» (варіант 1 розвитку дорожньої ситуації), водій ОСОБА_6 , рухаючись поза межами населеного пункту, згідно з вимог пп. 11.3, 10.1 ПДР міг виїхати на смугу зустрічного руху лише для обгону та об`їзду перешкоди, при цьому перед початком маневру переконатись у його безпечності та дати дорогу автомобілю «Smart», що рухався у зустрічному напрямку. Причина ДТП, з технічної точки зору, обумовлена діями водія автомобіля «RenaultMaster» ОСОБА_6 , який виїхав на смугу зустрічного руху, по якій у цей час рухався автомобіль «Smart». У дорожній ситуації, яка вбачається з показів ОСОБА_6 (варіант 2 розвитку дорожньої ситуації), причина ДТП не досліджувалась через технічну неспроможність цих показів. 
З матеріалів провадження убачається, що допитані під час судового розгляду експерти ОСОБА_15 та ОСОБА_16 підтримали свої висновки, відповіли на запитання учасників процесу, надали вичерпні відповіді на запитання сторони захисту, суперечності та неузгодженості між їх показаннями та висновками відсутні. При цьому слід зазначити, що в основу висновків покладено всі дані, які містить протокол огляду місця події, зазначені дані про переміщення сліду гальмування автомобіля. Крім того свідки           ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які знаходились неподалік місця пригоди повідомили, що не бачили на дорозі вантажного транспорту у будь якому напрямку.
Наведену сукупність доказів судами першої та апеляційної інстанцій визнано достатньою для визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, та стверджено, що здобуття доказів відбулося у порядку, визначеному процесуальним законом.
Погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, колегія суддів звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями ПДР та відповідними наслідками. Кримінальна відповідальність особи, яка порушила ПДР вимушено, виключається через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху.
Відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження дії засудженого перебувають у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Засуджений у своїх показаннях та у касаційній скарзі вказує на те, що він був вимушений виїхати на зустрічну смугу, оскільки водій автомобіля «Smart» після обгону вантажівки продовжував рух по його смузі руху транспортних засобів, при цьому з метою перевірки показань засудженого, які він надавав під час слідчого експерименту, та дотримання водіями ПДР у кримінальному провадженні проводилися відповідні дослідження.
Крім того, такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, встановлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто перевіряти доказ на несумлінність, точність та несуперечність із фактичними обставинами справи, а також зіставляти ці дані з іншими доказами.
Експертами у висновках інженерно-технічної експертизи № 1/832 від 31.08.2016 року,    № 1/831 від 20.09.2016 року, № 1/833 від 31.08.2016  року було встановлено, що в дорожній ситуації водій ОСОБА_6 повинен був діяти у відповідності до пункту 12.1 ПДР, де вказується, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; п.12.3 ПДР, що зобов`язує у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог частини 3 статті 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості          ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статті 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 286 КК, місцевий суд належним чином вмотивував допустимими доказами, які були дослідженні під час судового розгляду та оцінені відповідно до закону і в їх сукупності та правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .
 Між тим слід зазначити, що розвиток подій, які покладено в основу касаційної скарги засудженого, та математичні розрахунки щодо кута зіткнення автомобілів, не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до вимог статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, тобто фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню. 
Суд не може перевіряти будь-які докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанції. Крім того, не має права встановлювати та визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні. 
Аналогічні за змістом доводи засудженого, викладені ним у касаційній скарзі, були предметом розгляду як у суді першої  інстанції так і в апеляційному суді.
Так, суд першої інстанції при розгляді клопотання сторони захисту про проведення комплексної комісійної судової транпортно-трасологічної та судово-автотехнічної експертиз прийняв мотивоване рішення, вказавши, що з показань експертів                ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , яких було допитано в суді, не вбачається суперечностей та неузгодженості вихідним даним на які покликається засуджений, а будь-яких інших даних, які б слугували підставами для проведення повторної експертизи, сторона захисту суду не надала.
Тобто доводи засудженого про необ`єктивність та неспроможність проведених експертиз перевірялись судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому районний суд допитав експертів, які надали вичерпні відповіді на всі питання, з урахуванням тих даних, які містять матеріали кримінального провадження, а апеляційна інстанція проаналізувала доводи засудженого і погодилась з висновками районного суду. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд правильно взяв за основу обвинувального вироку висновки експертів, які є належними та допустимими доказами у справі.
Між тим засуджений у касаційній скарзі вказує на те, що суд визнав його пояснення, а саме його версію розвитку подій під час  ДТП технічно неспроможною, однак, як убачається зі змісту вироку, суд критично оцінює його показання, оскільки вони суперечливі та  спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_7 , цивільного позивача ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які на протиріч показанням винного вказали про відсутність на дорозі вантажних автомобілів, а прибули на місце ДТП майже одразу, а також висновками проведених у справі судових інженерно-транспортних, автотехнічних експертиз, відповідно до яких його показання є технічно неспроможними.
Вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, Суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
Засуджений у касаційні скарзі ставить під сумнів допустимість протоколу проведення слідчого експерименту від 26 грудня 2016 року за його участю. 
Проте такі твердження колегія суддів змушена визнати неспроможними, оскільки слідчі експерименти за участю ОСОБА_6 проведено в рамках кримінального провадження та за участю його захисника і двох понятих. Крім того, ОСОБА_6 надані аналогічні показання вже під час судового розгляду.    
Колегія суддів також не має сумнівів у належності та допустимості висновків експертів на підставі повідомлених ОСОБА_6 обставин під час слідчих експериментів та інших доказів у кримінальному провадженні, які стороною захисту не оспорюються. 
Що стосується висновків апеляційного суду, який визнав неспроможними доводи апеляційної скарги засудженого, то колегія суддів погоджується з такими висновками та не вбачає підстав, які б слугували для скасування або зміни ухвали апеляційного суду. При цьому суд апеляційної інстанції належним чином мотивував відмову у закритті кримінального провадження та проаналізувавши докази, які покладено в основу обвинувального вироку, дійшов правильного висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК.
Ухвала суду є належним чином вмотивована, з викладенням всіх доводів, які містить апеляційна скарга, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а тому у колегії суддів не виникає сумнівів у її законності та об`єктивності.
Враховуючи викладене, оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а вирок місцевого та ухвалу апеляційного суду — без зміни.
Керуючись статтями  433, 434, 436 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 23 липня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2020 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                ОСОБА_3