У Х В А Л А 
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
20 жовтня 2020 року                                                                              
м. Київ
 
Справа №369/1375/19
Провадження №51-5059ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:
 
головуюча                                      ОСОБА_1 ,
судді:                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 року, 
встановив:
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року - без зміни.
Як установлено судами, 20 жовтня 2018 року о 06:05  ОСОБА_5 , керуючи автобусом марки «NEOPLAN N116» д.н.з. НОМЕР_1 та, рухаючись на 27 км + 500 м автодороги сполученням «Київ-Чоп», неподалік с. Мила Києво-Святошинського району Київської області, в правій смузі руху в напрямку до м. Києва, в порушення вимог п.п. 1.5, 2.3/б/, 2.3 /д/, 13.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі - ПДР України) допустив зіткнення з напівпричепом марки «FRUEHAUF SREM 34C1», д.н.з. НОМЕР_2 , який був у зчепленні з сідловим тягачем марки «DAF XF95.430», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який рухався в попутному напрямку в правій смузі руху в напрямку до м. Києва.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автобуса марки «NEOPLAN N116», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла на місці події.
Крім того, в результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автобуса марки «NEOPLAN N116» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,             ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисником викладено вимогу про зміну вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості, в частині призначення додаткового покарання, виключивши з вироку призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На обґрунтування своїх доводів щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості посилається на те, що суди:
- не в повній мірі врахували особу винного, який працює водієм і для нього ця робота є єдиним джерелом існування;
- не врахували, що засуджений ніколи не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності за порушення ПДР України;
- не мотивували рішення про щодо доцільності застосування до засудженого додаткового покарання.
 
Мотиви Суду
 
Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі                  п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про винуватість та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Твердження захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості не відповідають дійсності, оскільки покарання засудженому призначено відповідно до вимог ст.65 КК України.
Так, судами при призначенні покарання засудженому ОСОБА_5 враховано ступінь тяжкості злочину, який є тяжким злочином; обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, та не встановлено обставин, які обтяжують покарання. Крім того, судами враховано дані про особу засудженого, який вчинив кримінальне правопорушення вперше, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. 
Із врахуванням зазначених обставин, на підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.
Що стосується твердження захисника про те, що суди не мотивували рішення  щодо доцільності застосування до засудженого додаткового покарання, то вони є безпідставними. 
Як правильно зазначив апеляційний суд, призначаючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки суд першої інстанції мотивував своє рішення належним чином, а саме врахував те, що порушення засудженим правил безпеки дорожнього руху спричинили смерть однієї людини та заподіли середньої тяжкості тілесні ушкодження ще п`ятьом особам.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Таким чином, доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості є безпідставними.
Інших доводів, які б свідчили про істотне порушення норм матеріального чи  процесуального права, що були б підставами для скасування судових рішень, засудженим у касаційній скарзі не наведено.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 КПК України.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, та колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 липня 2020 року.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                         ОСОБА_2                                     ОСОБА_3