Номер провадження: 22-ц/813/6581/20 
Номер справи місцевого суду: 505/1908/19
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Колосовича Віталія Вікторовича на рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби, Прокуратури Одеської області, Головного управління національної поліції в Одеській області, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за незаконне повідомлення про підозру в кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 12018160180000900, в загальній сумі 2 033 549 гривень 40 копійок.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.07.2018 року їй було повідомлено підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 2 КК України на підставі непрямих доказів та домислах. До неї безпідставно застосовувався запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 16.07.2018 року по 12.11.2018 року включно та проводилися експертизи. 14.01.2019 року прокурором Котовської місцевої прокуратури юристом 1 класу Битком Є.О. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018160180000900, у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Як зазначає позивач, незаконно пред`явлена підозра та примусове проведення двох генетичних експертиз, перебування чотири місяці під домашнім арештом завдали їй матеріальної та моральної шкоди, у зв`язку з чим вона звернулася з цим позовом до суду.
Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Колосович Віталій Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року скасувати, а позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 14-30 г. 10.11.2020 року сторони та їхні представники в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення протиепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції COVID-19 або про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не подавали. 
Від представника ОСОБА_1 адвоката Колосович Віталія Вікторовича надійшла заява про розгляд справи за відсутністю ОСОБА_1 та її представника.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції  підставами  для скасування рішення суду першої інстанції і  ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин,  що мають значення  для справи; недоведеність обставин,  що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального  права або неправильне застосування норм  матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно  застосованими,  якщо застосовано  закон, який не поширюється на ці правовідносини,  або не застосовано закон,  який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути  підставою для  скасування  або зміни рішення,  якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.  
Згідно з ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
- 09.07.2018 року о 13.33 годині до Подільського ВП ГУНП в Одеській області надійшло телефонне повідомлення завідуючої дитячим відділенням Подільської міської лікарні Караман Т.М. про те, що нею на підвіконні 3 поверху пологового будинку Подільської міської лікарні виявлено новонароджену дитину жіночої статті у важкому стані, яка о 14:10 годині померла;
- за вказаним фактом в цей же день СВ Подільського ВП ГУНП в Одеській області внесено відомості до ЄРДР за № 12018160180000900 та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України. Після отримання висновків з розтину трупу дитини, 10.07.2018 року слідчим СВ Подільського ВП прийнято рішення про перекваліфікацію дій невстановленої особи з ч. 3 ст. 135 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України;
- з метою встановлення невідомої особи, причетної до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, була проведене низка слідчих (розшукових) та слідчо-оперативних дій, в результаті яких була встановлена можлива причетність ОСОБА_1 ;
- 14.07.2018 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Підставами для повідомлення ОСОБА_1 про підозру стали: протокол огляду місця події в Подільській міській лікарні від 09.07.2018 року, в ході якого виявлено труп невідомої новонародженої дитини; протокол огляду трупу невідомої новонародженої дитини, на голові якої виявлено тілесні ушкодження; дані розтину невідомої новонародженої дитини; дані медичного огляду ОСОБА_1 , в ході якого встановлено, що ОСОБА_1 нещодавно пережила вагітність та пологи; покази свідків лікаря-гінеколога ОСОБА_2 та судового експерта Загороднюка М.М.; протокол обшуку житла ОСОБА_1 від 14.07.2018 року, в ході якого виявлено речі з плямами бурого кольору; покази свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які помітили ознаки вагітності у ОСОБА_1 ; пояснення ОСОБА_1 , яка визнала той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила дитину, однак з її слів завернула її в пакет та викинула на пустирі; протокол огляду пустиря та прилеглої території за участю ОСОБА_1 від 14.07.2018 року, в ході якого жодних ознак мертвих малолітніх дітей, їх решток, пакету та пелюшок, в які загорнуто дитину, не виявлено;
- ухвалою слідчого судді ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту без застосування електронних засобів контролю, та покладено наступні процесуальні обов`язки: прибувати до слідчого та суду за першою вимогою, не залишати місце постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду в період часу з 19.00 години до 07.00 години; 
- будь-яких інших процесуальних заходів забезпечення кримінального провадження та заходів примусового впливу, які могли б якимось чином обмежити права ОСОБА_1 до неї слідчим, прокурором та судом не застосовувались;
- згідно висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 607 від 28.09.2018 року, проведеної експертами Миколаївського НДКЦ МВС України та № 728 від 24.10.2018 року, проведеної експертами Вінницького НДКС МВС України, біологічне материнство ОСОБА_1 та біологічне батьківство ОСОБА_6 стосовно невідомої новонародженої дитини виключається;
- згідно постанови про закриття кримінального провадження прокурора Котовської місцевої прокуратури юриста 1 класу Битка Є.О. від 14.01.2019 року (а.с. 14-21) кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 1201816080000900 від 09.07.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України стосовно ОСОБА_1 , закрито у зв`язку із відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення;
- вказана постанова оскаржувалась до слідчого судді з посиланням на те, що закриваючи кримінальне провадження за № 1201816080000900 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України стосовно ОСОБА_1 за відсутністю складу кримінального правопорушення прокурор помилився з підставою закриття кримінального провадження, оскільки на думку захисника провадження підлягало закриттю з підстав відсутності самої події кримінального правопорушення, однак в задоволенні скарги захисника позивачки було відмовлено ухвалою слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06.02.2019 року (а.с. 22); 
- 09.02.2019 року ОСОБА_1 зверталася із заявою про нарахування та виплату відшкодування за незаконне повідомлення про підозру в кримінальному провадженні № 1201816080000900 до Генеральної прокуратури України (а. с. 23-25);
- листом прокуратури Одеської області від 25.03.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про спрямування її звернення щодо нарахування та виплату відшкодування за незаконне повідомлення про підозру в кримінальному провадженні № 1201816080000900 до Котовської місцевої прокуратури (а.с. 26);
- листом Котовської місцевої прокуратури від 05.04.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про спрямування її звернення щодо нарахування та виплату відшкодування за незаконне повідомлення про підозру в кримінальному провадженні № 1201816080000900 до Подільського ВП ГУНП в Одеській області (а. с.28);
- листом Подільського ВП ГУНП в Одеській області Бень К.В. повідомлено про наявність у неї права звернутися до суду зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність слідчого чи прокурора (а. с. 28 зворотній бік); 
- допитаний в судовому засіданні свекор позивачки, ОСОБА_7 показав, що він разом з дружиною проживає в АДРЕСА_1 в 3-х кімнатній квартирі. Разом з ними в квартирі проживає його син та невістка – позивачка по справі ОСОБА_1 та їхніх двоє неповнолітніх дітей. Відношення між ними склалися добрі. В сім`ї усі працюють, крім його невістки ОСОБА_1 , яка доглядає дітей і веде домашнє господарство. Про вагітність невістки ніхто не знав, включаючи і її чоловіка, тобто його сина. Про викидень уся сім`я дізналася від працівників поліції. Викидень у його невістки ОСОБА_1 стався, коли вона пішла до своєї матері. Його невістка ОСОБА_1 не змогла пояснити чому приховувала вагітність не тільки від них, а і від свого чоловіка.
Відмовляючи у позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, зокрема, що:
- ОСОБА_1 не будучи позбавленою можливості працювати навіть коли перебувала під домашнім арештом за місцем постійного проживання з 19-00 години до 07-00 години, фактично не працювала як до початку так і під час досудового розслідування, не відсторонювалася від посади, не відбувала кримінальне покарання або виправні роботи як адміністративне стягнення; 
- ОСОБА_1 жодного разу не з`явилася до суду для дачі пояснень безпосередньо у судовому засіданні, представник позивачки адвокат Колосович В.В. жодним чином не навів, в чому проявляється незаконність повідомлення про підозру в кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за № 12018160180000900 і які саме незаконні дії слідчого та/або прокурора завдали позивачці моральної втрати та призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а також не встановлено які саме страждання, заподіяні ОСОБА_1 внаслідок фізичного чи психічного впливу, призвели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації нею своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна, виходячи з такого.
Із метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 1167, 1176 ЦК України, Закон № 266/94-ВР, позивач просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди,  відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. 
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).
Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Згідно з пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.
Тобто чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування моральної шкоди.
На день розгляду справи єдиним таким законом є Закон № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі й на осіб, стосовно яких закрито кримінальне провадження за відсутності в діях складу кримінального правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Статтею 11 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.
За змістом положень частини першої статті 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пункті 1 статті 3 цього Закону (тобто заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій), залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. 
Частиною другою зазначеної статті встановлено, що у разі незгоди з прийнятою постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.
Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення № 6/5/3/41), пунктом 6 якого встановлено, зокрема, що відповідний орган одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства направляє громадянинові повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати.
Згідно з пунктами 11, 12 Положення № 6/5/3/41 для визначення розміру заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може, зокрема, звернутися при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів. 
У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в пункті 11 Положення № 6/5/3/41, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення № 6/5/3/41 містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду в порядку, встановленому для розгляду скарг на неправомірні дії органів державного управління і службових осіб, що ущемляють права громадян.
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.
Обов`язок роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди у разі закриття провадження у справі покладається на орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з постановою про закриття кримінального провадження. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.
Відсутність такого роз`яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.
Стосовно ОСОБА_1 не виконано передбаченого статтею 11 Закону № 266/94-ВР обов`язку роз`яснення порядку поновлення її порушених прав та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення № 6/5/3/41 порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав, що однак не є підставою для відмови у захисті його порушеного права.
Оскільки Закон № 266/94-ВР не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою в порядку цивільного судочинства України.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 755/13879/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 20 березня 2019 року у справі № 161/15362/16-ц, від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17, від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц.
Щодо розгляду справи по суті колегія суддів зазначає таке.
Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 1 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.
Відповідно до ст. 4 відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення 
Встановивши, що ОСОБА_1 не працювала на час повідомлення їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та їй обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту сроком на 60 діб без застосування електронних засобів контролю з покладенням процесуальних обов`язків: прибувати до слідчого та суду за першою вимогою; не залишати місце постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду в період з часу 19-00 години до 07-00 години, суд першої інстанції з урахуванням не надання доказів реального намагання ОСОБА_1 влаштуватися на роботу і не можливості такого працевлаштування саме у зв`язку з фактом повідомлення ОСОБА_1 про підозру у скоєнні злочину та/або у зв`язку з обранням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із покладенням процесуальних обов`язків прибувати до слідчого та суду за першою вимогою та не залишати місце постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду в період з часу 19-00 години до 07-00 години, дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про стягнення втраченого заробітку.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 виховуючи дитину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працювала, як до народження дитини, так і після досягнення дитиною 3-х років. 
Тобто дані обставини не охоплюються обставинами, передбаченими п. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду», зокрема коли середній заробіток визначається виходячи із встановленого законом мінімуму заробітної плати: неможливість визначення доходу громадянина у зв`язку з ненаступленням терміну подачі декларації або відсутності у громадянина доходів з поважних причин: звільнення зі Збройних Сил чи інших вйськових формувань, створених відповідно до законодавства України, закінчення середньої школи, хвороби тощо. 
Доводи апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 правильність висновку суду першої інстанції в цій частині не спростовують і засновані на помилковому розумінні відповідних норм законодавства України.
Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Що стосується вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого. 
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
В розумінні статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення,  незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР.
Формулювання у Законі невичерпного переліку, наприклад, «інших процесуальних дій, що обмежують права» чи «заходів, передбачених іншими актами законодавства», дозволяє розширено тлумачити випадки, коли особа має право на відшкодування шкоди. Зокрема, сюди можна віднести застосування всіх без винятку запобіжних заходів, інших заходів забезпечення кримінального провадження і навіть негласних слідчих (розшукових) дій.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Як встановлено, під час проведення досудового слідства з кримінального провадження за № 1201816080000900 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину та обрано запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту з покладення обов`язку прибувати до слідчого та суду за першою вимогою; не залишати місце постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду в період з часу 19-00 години до  07-00 години, яким фактично обмежувалися її права. 
В подальшому дане кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1   було закрито у зв`язку із відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення постановою про закриття кримінального провадження прокурора Котовської місцевої прокуратури юриста 1 класу Битка Є.О. від 14.01.2019 року (а.с. 14-21).
Дана постанова є діючою і у встановленому порядку на час звернення позивача до суду з позовом, на час розгляду справи в суді першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення, у встановленому порядку не скасовано. 
Ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» визначено випадки, коли особа набуває права на відшкодування шкоди. Зокрема серед таких випадків є закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону).
Таким чином, в розумінні п.2 ч.1 ст. 2 Закону України  № 266/94-ВР позивач набула право на відшкодування шкоди  у  зв`язку з закриттям у відношенні неї кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Відповідно до ст. 81 ч.1. ЦПК України кожна сторона має довести обставини, на які посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. 
05.02.2020 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про доручення висновку судово-психіатричної експертизи.
Ухвала суду першої інстанції про закриття підготовчого провадження датована 11.02.2020 року.
Таким чином позивачем посвідчену копію висновку судово-психіатричної експертизи № 473 від 28.12.2018 року, яка проведена на підставі ухвали слідчого судді Котовського міськрайонного суду Одеської області від 29.11.2018 року, було подано позивачем у передбачені ЦПК України процесуальні строки до закриття підготовчого провадження. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.  Ці дані встановлюються такими засобами:  1) письмовими, речовими і електронними доказами;  2) висновками експертів;  3) показаннями свідків.
Зі змісту висновку судово-психіатричної експертизи № 473 від 28.12.2018 року вбачається, що на фоні судово-слідчої ситуації, що виникла зі звинувачення ОСОБА_1 у вбивстві своєї новонародженої дитини, психічний стан у ОСОБА_1 трансформувався у «ситуаційно обумовлений розлад адаптації» з перевагою змішаних субдепресивних і тривожних симптомів, про що свідчать результати раніше проведеної по справі амбулаторної комплексної психолого-психіатричної експертизи, результати проведеної її психіатричного обстеження за період перебування підозрюваної в КНП «ООМЦПЗ» «ООС», а також виявленні в неї психопатологічні стигми в процесі даного дослідження. Також експертами зазначено, що ОСОБА_1 приймає антистрес, під час бесіди стосовно цієї кримінальної ситуації, часто плакала, виказувала суїцидні висловлювання, що не хоче прокидатися, не хоче жити, існує заради дітей. Крім того, експертами виявлено, що актуальний стан ОСОБА_1 характеризується підвищеним рівнем тривоги зі зниженням настрою, ситуативно обумовленим. Відмічається скромність, м`якість, ухилення від ворожнечі при зіткненні з сильними авторитетними особами. Риси агресивності, жорстокості не притаманні для особи, яка досліджується. За даними теста Сонді для ОСОБА_1 притаманні тенденції до ідеалізації, до колективного благородства, самопожертви, покірності, колективної справедливості, терплячість, доброта, готовність допомогти, цензура совісті. Розвинені риси, як відповідальність, нерішучість. Відмічається схильність до накопичення негативних переживань, робость, нездатність до активного раціонального вирішення конфліктної ситуації, яка склалась, образливість, ранимість (а. с. 125-132). 
З урахуванням встановлених обставин та поданих доказів, залуханих показань свідка, допитаного в судовому засіданні, сама по собі не явка позивача в судове засідання для надання пояснень з урахуванням, що позивач проживає в іншому населеному пункті і виховує малолітню дитину, а судом її явка не була визнана обов`язковою, не є вирішальною обставиною вважати недоведеною спричинення позивачці моральної шкоди.
Між тим, встановлені у справі обставини та надані докази, що висвітляють хронологію подій та психічний та емоційний стан позивача під час кримінального провадження є достатніми для висновку про те, що у зв`язку з повідомленням їй про підозру у скоєнні вбивства народженої дитини, позивач перенесла стрес, відчула душевні страждання, втручання в звичаний для неї ритм та уклад життя, що є достатнім для висновку що ці події та обставини стали для позивача психотравмуючим стресс-фактором і спричинили моральну шкоду.
При таких обставинах, рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд виходить з того, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством протягом якого позивачці було оголошено підозру і до дати постанови про закриття відносно ОСОБА_1 кримінального провадження з реабілітуючої підстави, що становить рівно 6 місяців.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, колегія суддів при вирішенні цього питання виходить з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діяв на час розгляду справи. При цьому, визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. 
Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17-ц (провадження № 61-2934св18); від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18).
Аналогічна правова позиція висвітлена в постанові Верховного суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18, провадження № 61-13483св19 (ЄДРСРУ № 88833314).
До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).
Такий же висновок викладено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Розмір мінімальної заробітної плати на 01.01.2020 року визначений у розмірі 4 723 грн. на місяць, а з 01 вересня 2020 року – 5 000 грн.
Ухвалюючи власне судове рішення апеляційний суд враховує доводи позивача про те, що внаслідок викладених обставин вона зазнала моральних та психологічних страждань, які полягали у стресі, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя, а також, виходячи з принципу співмірності, суд вважає, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.
Саме на державу покладено цивільну відповідальність за відшкодування завданої шкоди незалежно від вини цієї особи або органу.
Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України  є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. 
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
До схожого за змістом правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20). 
Аналогічне правило передбачено пунктами 3, 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, відповідно до яких Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
З огляду на викладене моральна шкода у розмірі 30 000 грн. підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка.
Позовні вимоги, заявлені позивачем у розмірі що перевищують 30 000 грн. – зокрема на суму 2 010 549 грн. 40 коп. є необґрунтовано завищеними і не відповідають загальним засадам справедливості, добросовісності та розумності. 
Тому у решті вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – зокрема у розмірі, що перевищує 30 000 грн., слід відмовити.
Відповідно до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В розумінні ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати в тому числі і витрати на правову допомогу у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.
Серед судових витрат по даній справі вбачається, що позивач є звільненою від сплати судового збору в силу п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Позивачем до позову додано копію квитанції № 39364277 від 28.02.2019 року про сплату на користь ОСОБА_9 2 000 грн. за надання правової допомоги за договором від 16/07/18/01 (а. с. 26).
Як вже зазначалося до суду позов в інтересах ОСОБА_1 подано у червні 2019 року і у даній справі представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Колосовичем В.В. згідно з ордером від ОД № 271662 від 27.11.2019 року на підставі договору про надання правової допомоги № 27/11/19/01. Інших документів на підтвердження здійснення адвокатом Колосовичем В.В. представництва інтересів ОСОБА_1 у справі за позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, прокуратури Одеської області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, Генеральної прокуратури України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, не надано. 
При таких обставинах у колегії суддів немає підстав ототожнювати договір, за який були сплачені кошти ОСОБА_1 ОСОБА_9 у розмірі 2000 грн. за   надання правової допомоги за договором від 16/07/18/01 з фактичним наданням правової допомоги у даній справі за ордером ОД № 271662 від 27.11.2019 року на підставі договору про надання правової допомоги № 27/11/19/01
При таких обставинах у суду апеляційної інстанції немає підстав для стягнення на користь позивача правової допомоги пропорційно задоволеним вимогам від суми заявлених вимог (1,47%), тобто у розмірі 29 грн. 40 коп. (2000* 1,47%).
Оскільки судом першої інстанції під час розгляду справи неправильно застосовані норми матеріального права, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягненя моральної шкоди належить скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. В решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Колосовича Віталія Вікторовича – задовольнити частково.
Рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 березня 2020 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 грн.
В решті вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди – відмовити. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.12.2020 року

Головуючий                                                   О.М. Таварткіладзе 

Судді:                                                  А.П. Заїкін

                С.О. Погорєлова