Справа № 309/1801/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

22 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
       головуючого – судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Бисаги Т.Ю. і Джуги С.Д.,
       з участю секретаря Волощук В.І,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Хустського районного суду від 19 листопада 2019 року (у складі судді Волощук О.Я.) за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа – товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання недійсним кредитного договору, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у червні 2017 р. (т.1 а.с.3-7). 
       Просив:
-визнати недійсним кредитний договір № ML-800/046/2008 з моменту його укладення;
-застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину до кредитного договору № ML-800/046/2008.
       На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідач ввів в оману позивача шляхом надання йому недостовірної і двозначної інформації, яка відображена у сукупній вартості кредиту стосовно: відсоткової ставки; терміну кредитування; валюти кредитування; вартості супутніх послуг за обслуговування кредиту таких як страхування, комісія, послуги нотаріуса; невірно визначена сума абсолютного подорожчання кредиту; невірно визначена загальна сума страхових платежів; невірно визначений розмір кредиту на момент його видачі.
       Рішенням Хустського районного суду від 19 листопада 2019 р. позов задоволено частково: визнано недійсним пункт 3 кредитного договору №МL-803/046/2008 від 22.07.2008 р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 ,та пункт 1.4 частини №2 кредитного договору № МL-803/046/2008 від 22.07.2008 р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 , у частині відсоткової ставки за кредитом. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 7 720 грн. у відшкодування судового збору на користь держави.
       Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі – Товариство) просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір. Доводить про порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-суд дійшов помилкового висновку про те, що відсоткова ставка за умовами кредитного договору складає 5,49 % річних, що відрізняється від реальної процентної ставки, яка на момент укладення кредитного договору становила 16,64 % (відповідно до висновку експерта). Такий висновок експерта є хибним;
-не відповідає обставинам справи висновок суду першої інстанції про те, що кредитний договір містить несправедливі положення стосовно умов про зміни у витратах;
-кредитний договір укладений із дотриманням норм ст. 203 ЦК України.
       У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до законності та обґрунтованості судового рішення, і безпідставності доводів апеляційної скарги.
       Апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення – скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог, із таких мотивів.
       Судом першої інстанції було констатовано, що позивач був проінформований про всі істотні умови договору, спосіб та терміни погашення кредиту, його сукупну вартість, розмір та терміни сплати процентів та інших платежів, у зв`язку з чим не можна визнати кредитний договір недійсним в цілому.
       Однак, суд дійшов висновку про несправедливість положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
       Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд констатував, що згідно з п.2 кредитного договору  № МL-803/046/2008 від 22.07.2008 р., укладеного між сторонами, визначено термін остаточного погашення кредиту 20.07.2018 року (а.с.10), а відтак позивачем не пропущено строку позовної давності на звернення до суду з позовом.
       Апеляційний суд не погоджується із такими висновками через їх невідповідність обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
       Судом установлено, що 22 липня 2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № ML-803/046/2008, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 130 000 доларів США на споживчі цілі з датою остаточного повернення кредиту – 20 липня 2018 р. (т.1 а.с.10-11). Також між сторонами було укладено частину № 2 до кредитного договору № ML-803/046/2008 від 22 липня 2008 р. (т.1 а.с.12-17).
       Відповідачем у суді першої інстанції було надано інформаційний листок «Умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)» від 03 червня 2008 р., який був підписаний позичальником перед укладенням кредитного договору та частини №2 до нього (т.1 а.с.22-23).
       31 жовтня 2017 р. стороною позивача було подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи (т.1 а.с.39-40). Цього ж дня ухвалою Хустського районного суду це клопотання було задоволено (т.1 а.с.44-45).
       15 серпня 2018 р. судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи №2593 було надано висновок експерта за результатами судово-економічної експертизи по цивільній справі № 309/1801/17 (т.1 а.с.58-72).
       Товариством у суді першої інстанції було надано розрахунок заборгованості позивача (т.1 а.с.94-150), виписку з особового рахунку (т.1 а.с.151-160) та узагальнений розрахунок заборгованості ОСОБА_1 (т.1 а.с.161-165).
       Ухвалою Хустського районного суду від 19 квітня 2020 р. у справі було призначено додаткову судово-економічну експертизу (т.1 а.с.188-189).
       11 липня 2019 р. судовим експертом Київської незалежної судово-експертної установи № 2837 було надано висновок експерта за результатами судово-економічної експертизи по цивільній справі № 309/1801/17 (т.1 а.с.193-210,211-213).
       Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
       Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтями 229, 230 ЦК України.
       Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
       Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
       Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
       Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
       При цьому, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
       Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
       Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 230 та статті 203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
       За приписами ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
       Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання спірних договорів) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.
       Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
       Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).
       Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладання кредитного договору) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.
       Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2007 року № 168, встановлюють надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України.
       Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
       Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
       У разі встановлення, що позичальнику не була надана повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту та визнання недійсними окремих умов про встановлення несправедливих платежів та комісій: за дії, які банк вчиняє на власну користь; які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсним у цілому.
       Одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними, проте, ухвалюючи рішення суду вирішують справу на підставі заявлених позивачем позовних вимог та у разі необхідності повинні їх уточнити.
       Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, тобто дії банку, які передують укладенню договору.
       Суд першої інстанції задовольнив вимоги у зв`язку з невідповідністю умов кредитного договору положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», установивши несправедливість положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту.
       При цьому, задовольняючи позов, суд виходив із доведених позивачем обставин лише на підставі висновку експерта, однак, ухвалюючи рішення суд не встановив у чому виражена ця несправедливість по відношенню до споживача фінансових послуг, не зазначив у рішенні, на підставі яких ознак, указаних у статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікував умови договору несправедливими.
       Крім того, суд не надав оцінки діям позичальника, оскільки він підписавкредитний договір, погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом у строки, встановлені договором.
       Кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Позивач не звертався із заявою до Банку про внесення змін до умов договору, які він вважав несправедливими та такими, що призводять до погіршення його майнового стану та завдають йому збитки, факт отримання кредитних коштів та користування ними з 2008 року позивачем не оспорюється.
       Підпис позивача під кредитним договором свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов`язкових умов, а отже Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».
       Окрім того, позичальником було підписано умови кредитування по програмі «Кредит на відновлення капіталу (споживчі цілі)», де в повній мірі було розписано всі детальні умови кредитного договору, який згодом було укладено між сторонами.
       Матеріалами справи достовірно встановлено, що позивач був належним чином повідомлений про кредитні умови, нарахування відсотків, нарахування і сплату пені, тобто одержав повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про наданий кредит. Ок рім того, не заперечує факту підписання кредитного договору кредитного договору.
       Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       За результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати як суперечне положенням ст. 263 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до Банку у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.
       Судові витрати в сумі 2550 грн. (т.2 а.с.4) відповідно до положень ст. 141 ЦПК України необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивача, відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», звільнено від сплати судового збору.
       Керуючись ст. 203, 215, 229, 230, 526, 626-628, 1054 ЦК України, ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів`ст.ст. 374 ч.1 п.2, 376 ч.3 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити.                                                 2.Рішення Хустського районного суду від 19 листопада 2019 року скасувати.                                                                                          3.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 4.Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) грн.                         5.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.                                                                         6.Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 р.
Судді: