ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1305/20 Справа № 201/896/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів         -        Варенко О.П., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу Комунального підприємства “Жилсервіс-2” ,
на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2019 року
по справі за позовом  ОСОБА_1  до Комунального підприємства “Жилсервіс-2” Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям-

ВСТАНОВИЛА:
       У січні 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства “Жилсервіс-2” Дніпровської міської ради, третя особа: Дніпровська міська рада про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої залиттям
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства “Жилсервіс-2” Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 11541,00 грн, в рахунок повернення витрат на експертне дослідження 2376,00 грн, моральну шкоду в розмірі 2500,00 грн,.
В іншій частині позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Комунальне підприємство "Жилсервіс-2" Дніпровської міської ради просить заочне рішення  Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 липня 2019 року  скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1  до Комунального підприємства “Жилсервіс-2” Дніпровської міської ради про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок залиття квартири - відмовити в повному обсязі.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить при прийняті рішення керуватися матеріалами, які містяться в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 10 лютого 2007 року державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Корсун А.Є. і зареєстрованим в реєстрі за № 4-502, належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 23). 
21 жовтня 2017 року на горищі будинку АДРЕСА_2 луснула труба опалення («лежак верхняя разводка»), внаслідок чого квартира АДРЕСА_3 , в якій зроблений ремонт була залита водою: стеля і стіни. Викладене підтверджується актом № 02/11, складеним комісією КП «ЖЕП № 34» ДМР (а.с. 6).
Висновком експерта за результатами проведення експертно-технічного дослідження № 827/12-17, складеного 08 січня 2018 року судовим експертом Харченком В.В. за заявою ОСОБА_1 , розмір завданої останній матеріальної шкоди внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 , визначений в розмірі 11541 грн. (а.с. 9-32). Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №827 від 09 грудня 2018 року, ОСОБА_1 було сплачено за експертні послуги 2376 грн. (а.с. 7).
Відповідно, до листа № В-334/1 від 24 листопада 2017 року за підписом директора Департаменту Житлового господарства Дніпровської міської ради ОСОБА_2 , наданого на заяву ОСОБА_1 щодо складання акту залиття квартири АДРЕСА_1 , позивача на підставі інформації КП «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради повідомлено про те, що працівниками останнього 31 жовтня 2017 року обстежена зазначена квартира і складений акт залиття № 02/11. Акт отриманий мешканцями 06 листопада 2017 року. Цим листом також на підставі відомостей відповідача проінформовано, що заборгованість мешканців зазначеного будинку з утримання будинку і прибудинкової території станом на 01 листопада 2017 року складає 28538,84 грн., мешканця квартири АДРЕСА_4 – 9464,28 грн., що значено ускладнює обслуговування будинку (а.с. 67). 
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала. А за ч. 1 ст. 1167 цього Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. 
З огляду на підстави заявленого позову – стаття 1166 ЦК України – встановленню судом підлягають такі юридичні факти, як наявність спричиненої позивачам шкоди внаслідок дій відповідача, його винної поведінки, причинного зв`язку між шкодою та їх протиправною поведінкою. 
Положеннями ч. 2 ст. 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній станом на день залиття квартири) визначено, що балансоутримувач зобов`язаний укладати договір з власником (співвласниками) на утримання на балансі відповідного майна; утримувати на балансі майно, визначене договором з власником (співвласниками); вести бухгалтерську, статистичну та іншу, передбачену законодавством, звітність відповідно до законодавства; забезпечувати управління майном власними силами або укладати договір з юридичною особою на управління майном; забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил; забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі. 
В ході розгляду справи судом встановлено, що залиття належної позивачу квартири відбулось внаслідок неналежного утримання будинку його балансоутримувачем КП «ЖЕП №34» ДМР, правонаступником якого є відповідач КП «Жилсервіс-2» ДМР. Належних доказів протилежного суду надано не було. 
Крім того, за відомостями самого відповідача, наданими Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (а.с. 67), відповідач визнав, що саме його співробітниками проводився огляд підтопленої квартири позивача, внаслідок чого був складений відповідний акт залиття. Згідно з цим листом відповідач також зазначив, що належне утримання будинку ускладняється заборгованістю мешканців за утримання будинку і прибудинкової території. Даних про те, що таку заборгованість має позивач, відповідачем не надано. З викладеного можливо дійти висновку про те, що відповідач нараховує і приймає сплату за утримання будинку АДРЕСА_2 станом на 21 жовтня 2017 року – залиття квартири позивача, а отже є балансоутримувачем цього будинку станом на день залиття квартири. 
Таким чином, суд першої інстанції, обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, визначеної експертним дослідженням в розмірі 11541 грн., у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає зазначена сума грошових коштів, а також витрати на встановлення розміру завданої шкоди, тобто складання експертного висновку, в розмірі 2376 грн. 
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. 
Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні. 
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що містяться в п.9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Беручи до уваги, що внаслідок необхідності відновлення придатного для життя стану квартири, позивачу, вочевидь, довелось прикласти додаткових зусиль, чим викликані певні зміни в її повсякденному житті, а також ураховуючи певний стрес, викликаний залиттям квартири, який негативним чином відобразився на здоров`ї позивача, яка є пенсіонеркою і інвалідом другої групи з 03 серпня 2017 року за загальним захворюванням (а.с. 36), а також з огляду на безвідповідальне ставлення відповідача до свого обов`язку відшкодувати шкоду, у зв`язку з чим позивачу довелось звернутися до суду і витратити час і кошти на відшкодування завданої їй шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, про можливість стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2500 грн. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної та матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, оскільки залиття відбулось внаслідок неналежного утримання будинку його балансоутримувачем КП “ЖЕП №34” правонаступником якого є КП «Жилсервіс-2» ДМР.
Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач не був управителем будинку позивача на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів, вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься лист Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради з відповіді якого вбачається, що працівниками Відповідача проведено обстеження квартири АДРЕСА_3 та складено акт залиття №02/11 за вказаною адресою.
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку під час дослідження матеріалів справи стосовно того, що КП «Жилсервіс-2» ДМР був правонаступником КП “ЖЕП №34” та несе майнову відповідальність за заподіяну шкоду.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги КП “Жилсервіс -2” ДМР не спростували висновки суду першої інстанції.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Жилсервіс-2» Дніпровської міської ради - залишити без задоволення.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 25 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко 

В.С.Городнича