Номер провадження: 22-ц/813/2024/20 
Номер справи місцевого суду: 521/11066/18
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 521/11066/18

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/2024/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Феленко В.В.,

учасники справи: 
    - позивач -  ОСОБА_1 , 
    - відповідачі – 1) Комунальне підприємство «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради, 2) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради,  ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про поховання на користування місцем на крематорії, визнання користувачем місця на крематорії та зобов`язання видати свідоцтво про поховання на користування місцем на крематорії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Мазун І.А. о 14 годині 02 хвилині 19 вересня 2019 року, повний текст рішення складено 24 вересня 2019 року,
встановив:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищенаведеним позовом, в якому, з урахуванням уточнень позову, остаточно просить: 1) визнати недійсним свідоцтво про поховання № НОМЕР_1 на користування місцем № 17 на крематорії Таїровського кладовища в м. Одесі, у ряду № НОМЕР_2 на ділянці № НОМЕР_3 де поховано ІНФОРМАЦІЯ_1 померлу ОСОБА_3 , реєстраційний номер поховання 4776, книга №4, виданого 04 травия 2018 року на ім`я ОСОБА_2 ; 2) зобов`язати Комунальне підприємство «Спеціалізованого підприємства Комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про поховання на користування місцем № 17 на крематорії Таїровського кладовища в м. Одесі, у ряду № 5 на ділянці № НОМЕР_3 де поховано ІНФОРМАЦІЯ_1 померлу ОСОБА_3 ; 3) визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , користувачем місця АДРЕСА_1 , у ряду № 5 на ділянці № НОМЕР_3 похованої ОСОБА_3 .
Вищевказаний позов обґрунтовано тим, що батько позивачки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідним сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На теперішній час батько перебуває за кордоном по особистим справам. В свою чергу позивачка є онучкою ОСОБА_3 . 
Бабуся позивачки - ОСОБА_3 мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , а позивачка разом із чоловіком та дитиною мешкає за адресою: АДРЕСА_3 . Останнім часом ОСОБА_1 з родиною проживали за кордоном у Канаді. 09 травня 2018 року позивачка з родиною приїхали до бабусі привітати з днем перемоги, однак в квартиру до бабусі потрапити не змогли, на телефонні дзвінки вона не відповідала. Зустрівшись із сусідами, які мешкають в будинку АДРЕСА_4 , позивачка попросила повідомити ОСОБА_3 , що її родина до неї приїжджала та щоб вона їм зателефонувала. 12 травня 2018 року, приїхавши знову до бабусі, позивач в квартиру до бабусі потрапити не змогла, вона знову на телефонні дзвінки не відповідала. Зателефонувавши до поліції на телефон «102», позивачка просила прислати дільничного щоб відкрити квартиру так як бабуся могла бути в квартирі. Приблизно в 14:00 годині цього дня прийшов дільничний інспектор поліції Малиновського відділу поліції в м. Одесі ОСОБА_5 , запросив їх до відділу поліції, де їй повідомили, що ОСОБА_3 померла, і квартира, в якій вона мешкала, належить іншій особі. Після чого до відділу поліції приїхала громадянка ОСОБА_2 , яка надала для огляду договір дарування від 25 квітня 2018 року на квартиру АДРЕСА_5 , і повідомила, що свідоцтво про смерть знаходиться у особи, яка працює в ритуальних послугах. Також повідомила, що бабусю було кремовано в Одеському крематорії. Про факт смерті нікого з родичів жодним чином не сповіщали. Свідоцтво про смерть отримала невідома позивачці особа. Медична експертиза (огляд) покійної не проводився. Близькі родичі про факт смерті та креміровання тіла покійної не повідомлялися. 05 червня 2018 року в Малиновському районному у місті Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області позивачка отримала повторно свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідний актовий запис № 4559.
14.06.2018 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до директора КП «Спеціалізоване підприємство Комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради ОСОБА_6 про видачу праху її бабусі ОСОБА_3 , на яку 18.06.2018 року отримала відповідь, з якої вбачається, що кремація ОСОБА_3 була проведена 29 квітня 2018 року. Замовником кремації виступила ОСОБА_2 . Урна з прахом видається виконавцю волевиявлення померлого або представнику ритуальної служби через три робочі дні після кремації для захоронения в колумбаріях та родинних похованнях на інших кладовищах або для перевезення до іншого населеного пункту при пред`явленні документа, що посвідчує особу. Про те, що ОСОБА_3 захоронена, що урна з прахом зберігається у них їй повідомили. Видати урну з прахом зможуть лише замовнику кремації.
Вважає, що відмова у видачі урни з прахом її рідної бабусі позбавляє здійснити належне ставлення до пам`яті померлої та до її останків, унеможливлює встановити для померлої індивідуальне місце поховання, поставити пам`ятник, створити можливість відвідувати індивідуальну могилу померлого.
Крім того, уточнивши позов, ОСОБА_1 зазначила про наступне.
ОСОБА_2 не повідомила ні родичів, ні сусідів, які проживають по сусідству з ОСОБА_3 , про смерть ОСОБА_3 , не надала доказів того, що ОСОБА_3 виявила бажання бути кремованою після смерті. Кремація, яка відбулася на протязі 24 годин після смерті, говорить лише про те, що ОСОБА_2 своїми діями намагалася уникнути відповідальності.
Після звернення до суду стало відомо, що ОСОБА_2 , яка не є родичем померлої ОСОБА_3 безпідставно отримала 04 травня 2018 року свідоцтво про поховання № НОМЕР_1 на користування місцем № 17 на Крематорії кладовища в м. Одесі, у ряду № 5 на ділянці № НОМЕР_3 де поховано ІНФОРМАЦІЯ_1 померлу ОСОБА_3 , реєстраційний номер поховання 4776, книга №4, а тому свідоцтво про поховання № НОМЕР_1 має бути визнано судом недійсним.
Позивач, як онучка померлої бабусі, вважає, що має право отримати свідоцтво про поховання та бути користувачем родинного поховання ОСОБА_3 , а оскільки ОСОБА_2 не є родичкою, вважає, що у ОСОБА_2 не має підстав бути користувачем місця поховання бабусі ОСОБА_3 , а кожен християнин має право бути похованим згідно християнських звичаїв, мати індивідуальне місце поховання, пам`ятник, а близькі померлому особи мають право відвідувати могилу померлого, відправляти на ній християнські обряди, доглядати та встановлювати намогильні споруди .
У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просила задовольнити вищевказані вимоги позову (Т. 1, а. с. 1 – 6, 115 - 118).
У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивачки – адвокат Засядьвовк О.Ю. підтримав доводи та вимоги позову.
Представник КП «Спеціалізованого підприємства Комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради – Званський С.Я. заперечував проти позову, у його задоволенні просив відмовити.
Також заперечували проти позову, просили відмовити у його задоволенні адвокати Скрипник Д.О., Реу Г.В., діючі від імені ОСОБА_7 , та ОСОБА_7 особисто (а. с. 26 – 31).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_3 , знаходячись в тяжкому становищі, підписала договір дарування своєї квартири на ім`я ОСОБА_2 , зазначаючи при цьому, що перебуває в здоровому глузді, а також на питання ОСОБА_2 – чи хоче вона щоб вони її кремували висловила свої міркування стосовно того, що вона нікому не потрібна, залишилася без уваги дітей, які жодного разу до неї не приїздили. Також ОСОБА_3 вказала, що її син постійно з 1994 року надавав їй матеріальну допомогу через свою сокурсницю ОСОБА_8 , яка потім передавала їй. Після смерті ОСОБА_3 просила її обов`язково кремувати (Т. 1, а. с. 81).
ОСОБА_2  нікого не повідомила про смерть  ОСОБА_3 , осткільки з телефонного номеру  ОСОБА_2  на мобільний телефон сина  ОСОБА_3 , який проживає за кордоном, були здійснені телефонні дзвінки 28.04.2018 року та 29.04.2018 року а також, як стверджувала відповідач, вона дзвонила йому зі свого телефону і на його домашній телефонний номер, який їй повідомила ОСОБА_3 і не її вина, що у домашньому номері була допущена помилка (Т. 1, а. с. 218, 223).
Вбачаючи зазначене у попередньому абзаці даної постанови суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що син ОСОБА_3 міг передзвонити зі свого мобільного телефону та дізнатися з приводу якого питання йому телефонували, однак доказів зазначеному стороною позивача надано не було.
Таким чином з усіх наданих відповідачем ОСОБА_2 доказів місцевий суд дійшов до висновку про те, що саме на останню покладався обов`язок кремувати ОСОБА_3 , яка доглядала померлу, а також якій було подаровано квартиру, яка належала померлій ОСОБА_3 (Т. 2, а. с. 33 - 38).
В апеляційній скарзі адвокат Засядьвовк О.Ю., діючий від імені ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.
Адвокат Засядьвовк О.Ю., діючий від імені ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі вказує на те, що померала ОСОБА_3 була віруючою православною християнкою. За християнськими звичаями, тіло підлягає традиційному способу поховання, а саме в землю. Зазначає про відсутність належних доказів волевиявлення останньої щодо її кремації після смерті. Посилається на те, що з диску з відеозаписами, який міститься в матеріалах справи, можна дійти висновку про обгрунтованість позову. Між тим, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про його безпідставність.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Реу Г.В., діючий від імені ОСОБА_2 , заперечує проти апеляційної скарги. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Рішення суду першої інстанції просить залишити без змін. Посилається на безпідставність апеляційної скарги з огляду на наявність зокрема волевиявлення померлої щодо її кремації після смерті.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Від адвоката Реу Г.В., діючого від імені ОСОБА_2 , до апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи через зайнятісь адвоката Реу Г.В. у іншому судовому засіданні в Приморському районному суді міста Одеси. Між тим, вказане клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення з огляду на відсутність будь – яких доказів щодо зайнятості адвоката Реу Г.В. 22.10.2020 року.
Інші учасники справи про причини неявки в судове засідання апеляційного суду не повідомили. Від інших учасників справи заяв, клопотань, пояснень/відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшло.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників. 
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. 
Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 1, 6, 11, 25, 26 ЗУ «Про поховання та похоронну справу») та процесуального (ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 
ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області, актовий запис №4559 (Т. 1, а. с. 10). 
Причиною смерті стала хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, що підтверджується довідкою про причину смерті, виданою 28.04.2018 року КУ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №16» (Т. 1, а. с. 68).
29.04.2018 року між ОСОБА_2 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_9 укладено договір-замовлення на організацію проведення поховання (Т. 1, а. с. 70).
ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ОСОБА_3 була кремована, про що свідчить довідка КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеський крематорій за №1551 від 29.04.2018 року та її прах було захоронено на Таїровському кладовищі могила №17-5-17, що підтверджується копіями фотографій (Т. 1, а. с. 14, 15, 71).
04.05.2018 року КП «Спеціалізоване підприємство Комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про поховання № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що вона є користувачем місця АДРЕСА_1 у ряду №5 на ділянці № НОМЕР_3 , де поховано ІНФОРМАЦІЯ_8 померлу ОСОБА_3 (реєстраційний номер поховання 47765, книга №4) (Т. 1, а. с. 72).
14.06.2018 року позивач звернулася із заявою до директора КП «Спеціалізоване підприємство Комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради ОСОБА_6 про видачу праху її бабусі ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 11).
18.06.2018 року відповідачем на ім`я позивача було надано відповідь, з якої вбачається, що кремація ОСОБА_3 була проведена 29 квітня 2018 року. Замовником кремації виступила ОСОБА_2 . Урна з прахом видається виконавцю волевиявлення померлого або представнику ритуальної служби через три робочі дні після кремації для захоронения в колумбаріях та родинних похованнях на інших кладовищах або для перевезення до іншого населеного пункту при пред`явленні документа, що посвідчує особу. Про те, що ОСОБА_3 захоронена їй повідомили, що урна з прахом зберігається у них та видати урну з прахом зможуть лише замовнику кремації (Т. 1, а. с. 12).
Між учасниками справи склалися правовідносини щодо визнання недійсним свідоцтва про поховання на користування місцем на крематорії, визнання користувачем місця на крематорії та зобов`язання видати свідоцтво про поховання на користування місцем на крематорії. 
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Преамбулою Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що цей Закон визначає загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулює відносини, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлює гарантії належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання.
У відповідності до вимог статтей 1, 6, 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання - діяльність відповідних органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у межах повноважень, визначених цим Законом, а також суб`єктів господарювання, спрямована на: забезпечення належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого (далі - тіла); забезпечення права громадян на захоронення їхнього тіла відповідно до їх волевиявлення, якщо таке є; створення та експлуатацію об`єктів, призначених для поховання, утримання і збереження місць поховань; організацію і проведення поховань померлих та/або загиблих (далі - померлих); надання ритуальних послуг, реалізацію предметів ритуальної належності. Усі громадяни мають право на поховання їхнього тіла та волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті. Волевиявлення про належне ставлення до тіла після смерті може бути виражене у: згоді чи незгоді на проведення патолого-анатомічного розтину; згоді чи незгоді на вилучення анатомічних матеріалів для трансплантації та/або виготовлення біоімплантатів; побажанні бути похованим у певному місці, за певними звичаями, поруч з певними раніше померлими чи бути підданим кремації; дорученні виконати своє волевиявлення певній особі; іншому дорученні, що не суперечить законодавству. Поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, в установленому законодавством порядку в день звернення видаються: лікарське свідоцтво про смерть - закладом охорони здоров`я; свідоцтво про смерть та довідка про смерть - відділом державної реєстрації актів цивільного стану, виконавчим органом сільських, селищних, міських (крім міст обласного значення) рад, консульською установою чи дипломатичним представництвом України. Зазначені документи можуть надаватися за дорученням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, іншій юридичній чи фізичній особі.
Відповідно до статтей 25, 26 Закону України «Про поховання та похоронну справу» за зверненням виконавця волевиявлення померлого або особи, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, на території кладовища безоплатно виділяється місце для поховання померлого відповідно до затвердженої проектної документації. Після здійснення поховання померлого виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка взяла на себе зобов`язання поховати померлого, як користувачу місця поховання (користувачу місця родинного поховання) спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) видається відповідне свідоцтво, зразок якого затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Це свідоцтво дає право його пред`явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання), вирішення питання про проведення підпоховання, здійснювати інші дії, пов`язані з використанням місця поховання, якщо це не суперечить законодавству. На могилах (місцях родинного поховання) можуть встановлюватися намогильні споруди, склепи за індивідуальним замовленням у межах, встановлених для могили (родинного поховання). Встановлені намогильні споруди, склепи реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності - виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) у книзі обліку намогильних споруд, форму якої затверджує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. Забороняється здійснювати поховання інших померлих (підпоховання), встановлення намогильної споруди, склепу без згоди користувача місця поховання (користувача місця родинного поховання). Поховання померлих може здійснюватися шляхом: закопування в могилі труни з тілом померлого; спалювання в крематорії труни з тілом померлого та закопування в могилі чи розміщення в колумбарній ніші урни з прахом померлого; розвіювання праху померлого. З урахуванням етнічних, релігійних чи культурних традицій поховання померлих може здійснюватися іншим способом. Поховання померлих здійснюється з дотриманням вимог санітарно-епідеміологічного законодавства.
За життя ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_2 . Судом встановлено, учасниками справи не заперечується, що у померлої ОСОБА_3 є син ОСОБА_4 , який проживає за кордоном, та онучка – ОСОБА_1 , яка є позивачем у справі.
Допитана в судовому засіданні свідок – ОСОБА_10 , яка є колишньою невісткою померлої ОСОБА_3 , повідомила суд про те, що знала померлу з 1982 року, вони підтримували родинні відносини, ходили в гості одна до одної, передзвонювалися. 15.04.2018 року ОСОБА_3 дзвонила свідку та казала, що приїде до неї у гості та у неї все нормально, після цього 20.04.2018 року свідок та позивач у справі останній раз з нею розмовляли та вони домовилися зустрітися на травневі свята, однак після цього перед першим травнем та 09.05.2018 року свідок не змогла додзвонитися ОСОБА_3 , а 10.05.2018 року приїхала до останньої, однак двері її квартири їй не відкрили. Після цього ІНФОРМАЦІЯ_9 вони пішли до поліції де дізналася, що ОСОБА_3 померла. Свідку також відомо, що померла мала вікові захворювання – атеросклероз та тиск і зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що 19.04.2018 року до неї приходив лікар. Свідку також відомо, що син ОСОБА_3 – ОСОБА_11 (колишній чоловік свідка), який проживає за кордоном, регулярно перераховував їй кошти і померла в 1995 – 1996 роках хотіла переїхати до нього, однак потім ОСОБА_3 їй сказала, що вона там не потрібна, оскільки там своя сім`я. Про те, що ОСОБА_3 хотіла бути похована разом з родичами свідка на Таїровському кладовищі їй відомо зі слів померлої. Свідку також не було відомо про те, що за ОСОБА_3 хтось доглядав, оскільки вона не хотіла сторонніх людей у своїй квартирі.
Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що померлу знала 50 років, вони разом ходили до театру та в гості, ОСОБА_3 приходила до неї на роботу. Свідку також відомо, що син померлої ОСОБА_11 , з яким у ОСОБА_3 не було скандалів, щоквартально перераховував ОСОБА_3 кошти, які вона отримувала і в них вона потреби не мала. Останній переказ сином на ім`я померлої було здійснено 3 - 4 березня 2018 року. Крім того, ОСОБА_3 повністю все розуміла, була при здоровому глузді, читала без окулярів, сама себе підтримувала, оскільки була лікарем та не потребувала допомоги, поставила у квартиру броньовані двері, газовий лічильник, водомір та поміняла вікна у квартирі. Коли вона стала отримувати від сина ОСОБА_11 кошти то відправляла йому посилки з постільною білизною. 16 - 18 квітня 2018 року ОСОБА_3 подзвонила свідку і попросила викликати їй лікаря, оскільки у неї болять ноги і вона його викликала. В той же день після 18 години свідок прийшла до ОСОБА_3 і застала там лікаря, який виписав останній мазь і ОСОБА_3 самостійно пішла за нею до аптеки. В той день свідок нікого стороннього у квартирі ОСОБА_3 не бачила. Свідку відомо, що до народження правнука допомагати прибирати у квартирі ОСОБА_3 приїзджала позивач зі своєї матір`ю, а після його народження вона приїзджала сама. ОСОБА_3 в 2007 році хотіла поїхати до сина ОСОБА_11 , однак він їй відповів, що у нього немає свого житла тому це не можливо. Свідку невідомо як часто позивач спілкувалася з померлою ОСОБА_3 .. 
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що вона за проханням ОСОБА_2 разом з нею в 19 - 20 квітня 2018 року двічі приїзджала прибирати квартиру ОСОБА_3 і була свідком коли ОСОБА_2 велася відеозйомка, про яку просила померла, вказуючи при цьому, що їй погано, болять ноги. Також померла казала, щоб ОСОБА_2 зробила відео з приводу заповідання належного їй майна ОСОБА_2 , оскільки з цього приводу могли бути проблеми з її онучкою. Крім того ОСОБА_3 просила, щоб ОСОБА_2 доглядала її, поховала та кремувала її після смерті, так як вона залишилася зовсім одна – це було її волевиявлення. З родичів свідок у квартирі ОСОБА_3 нікого не бачила. Померла розказувала, що у неї є син та онучка, але про них вона відзивалася дуже холодно. У квартирі крім ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та свідка під час відеозйомки нікого більше не було.
Свідок ОСОБА_13 пояснив, що ОСОБА_3 він знав років десять, оскільки його донька – ОСОБА_14 в 2008 – 2009 роках винаймала у неї житло. Як стверджував свідок, він періодично дзвонив ОСОБА_3 , періодично заходив до неї та приносив продукти, позичав їй гроші, оскільки останній зробили операції на очах. ОСОБА_3 розказувала, що її син ОСОБА_11 пересилає їй по 100 дол. США, однак цих коштів не хватало на реабілітацію і вона просила свідка позичити їй 1000 грн.. Крім того розказувала, що він крім цих грошей, ніякої участі в її житті не приймає, не приїжджає до не, а відношення до неї її невістки (колишньої дружини сина) та онучки з приводу догляду за нею дуже холодне. З приводу знайомства ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повідомив, що пару років назад в магазині «Таврія В» ОСОБА_3 стало погано і ОСОБА_2 допомогла їй дійти додому і після цього вони почали спілкуватися. Також свідок повідомив, що відповідач останнім часом доглядала за ОСОБА_15 , так як в останньої боліли ноги, робила перев`язки, прибирала у квартирі, прала. Також свідку відомо, що ОСОБА_3 хотіла переписати свою квартиру тому хто буде її доглядати, оскільки родичі від неї відвернулися, хотіла щоб її кремували після смерті, так як не хоче згнити у квартирі.
В матеріалах справи наявна копія квитанції від 08.02.2018 року щодо звернення ОСОБА_3 до ломбарду, в якому вона заклала свої золоті сережки, що підтверджує потребу померлої в грошових коштах, про що і зазначив місцевий суд в оскаржуваному рішенні (Т. 1, а. с. 67).
З вказаного диску з відеозаписами вбачається, що ОСОБА_3 , знаходячись в тяжкому становищі, підписує договір дарування своєї квартири на ім`я ОСОБА_2 , зазначаючи при цьому, що перебуває в здоровому глузді, а також на питання ОСОБА_2 – чи хоче вона щоб вони її кремували висловлює свої міркування стосовно того, що вона нікому не потрібна, залишилася без уваги дітей, які жодного разу до неї не приїздили. Також ОСОБА_3 вказує, що її син постійно з 1994 року надавав їй матеріальну допомогу через свою сокурсницю ОСОБА_8 , яка потім передавала їй. Після смерті ОСОБА_3 просила її обов`язково кремувати (Т. 1, а. с. 81).
Згідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями статей 77 - 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що з телефонного номеру  ОСОБА_2  на мобільний телефон сина померлої  ОСОБА_3 , який проживає за кордоном, були здійснені телефонні дзвінки 28.04.2018 року та 29.04.2018 року а також, як стверджувала відповідач, вона дзвонила йому зі свого телефону і на його домашній телефонний номер, який їй повідомила ОСОБА_3 (Т. 1, а. с. 218, 223).
Отже апеляційний суд вважає встановленим наявність волевиявлення ОСОБА_2 щодо повідомлення родичів ОСОБА_3 про смерть останньої.
Крім того, з дослідивши вищезаначені письмові докази, пояснення свідків апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що під час кремації ОСОБА_3 не було порушено правил статті 6 Закону України «Про поховання та похоронну справу», оскільки з оглянутого судами першої, апеляційної інстанції відеозапису вбачається прохання (волевиявлення) ОСОБА_3 кремувати її після смерті.
Апеляційний суд криточно ставиться до вищевказаних пояснень свідків, оскільки такі пояснення є суперечливими (суперечать один одному).
Доводи апеляційної скарги щодо обгрунтованості позову, спростовуються матеріалами справи, зводяться до переоцінки доказів, які досліджено судами першої, апеляційної інстанцій.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Проте, ні протягом розгляду зазначеної цивільної справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду позивачем не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження доводів та вимог позову.
Враховуючи вищевикладене, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції щодо безпідставності позову.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, тому вона не підлягає задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 у суду апеляційної інстанції відсутні.
Згідно з частинами 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, 

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2019 року– залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 листопада 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе