ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                           Головуючий І інстанції: Шевяков І.С.
14 грудня 2020 р.	Справа № 440/4240/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.
          розглянувши у відкритому судовому засідання у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
в с т а н о в и л а:
07.08.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Полтавській області (далі – ГУ ДПС у Полтавській області) про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 року № Ф-9650-51/4798 по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 22.668,09 грн. за період 2017-2018 років, за І та ІІ квартали 2019 року.
Обґрунтовує позовні вимоги позивач тим, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 51 Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Оскільки він з 2017 року не отримував доходу від підприємницької діяльності, то, на його думку, не був зобов`язаний сплачувати єдиний внесок. Також вказав, що з 26.01.2017 року і по цей час працює на посаді підсобного робочого у приватному підприємстві «Поло-Інвестбуд» (далі – ПП «Поло-Інвестбуд»), є застрахованою особою та страхові внески за 2017-2020 роки сплачував на його користь його роботодавець, що свідчить про те, що мета сплати страхових внесків досягнута, а тому сплата страхових внесків як фізичною особою-підприємцем призведе до їх подвійного зарахування.
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що позивач станом на 25.08.2020 року, за період перебування на обліку, податкову звітність не подавав. Згідно з даними інтегрованої картки платника, по єдиному внеску за ОСОБА_1 рахувалась заборгованість з єдиного внеску, у зв`язку з чим ГУ ДПС у Полтавській області 09.08.2019 року сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску в розмірі 22.668,09 грн. Також податковий орган стверджував, що відповідно до Закону № 2464-VI, фізичні особи-підприємці є платниками ЄСВ, які, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. При цьому, базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, як ті, що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження підприємницької діяльності незалежно від фінансового стану платника. Вказував, що Закон № 2464-VI не містить виключень та не передбачає такої умови для звільнення від сплати єдиного внеску, як наявність трудових відносин, нарахування та сплати єдиного соціального внеску роботодавцем.
Ухвалою суду від 10.08.2020 року, заяву позивача про поновлення процесуального строку на звернення до суду задоволено та поновлено такий строк.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.09.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.
Судове рішення вмотивоване тим, що відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДПС України про суми виплачених доходів вбачається, що ПП «Поло-Інвестбуд» нараховано та виплачено податки за працівника ОСОБА_1 за 2017-2018 роки, за І та ІІ квартали 2019 року. За інформацією із Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України за 2017-2020 роки, за ОСОБА_1 сплачувалися страхові внески. Закон України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить норм щодо обов`язку фізичної особи-підприємця сплачувати єдиний внесок у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність, а сама особа працевлаштована як найманий працівник за трудовим договором і єдиний внесок за неї сплачує роботодавець.
Судом проведений розподіл судових витрат  стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДПС у Полтавській області витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн..
Не погоджуючись із судовим рішенням, ГУ ДПС у Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Аргументи, наведені відповідачем в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву.
Правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 18.12.2001 року по 30.04.2020 року перебував на обліку в Кременчуцькій ОДПІ (м. Кременчук). Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за його рішенням здійснена 30.04.2020 року.
09.08.2019 року у зв`язку із наявністю за ОСОБА_1 заборгованості з єдиного соціального внеску в розмірі 22.668,09 грн. на підставі даних інтегрованої картки платника по єдиному внеску, сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9650-51/4798 на суму 22.668,09 грн. (а.с. 25).
                    Позивач, вважаючи вимогу ГУ ДПС у Полтавській області про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 року № Ф-9650-51/4798 протиправною та такою, що підлягає скасуванню, звернувся до суду з позовом.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються  Законом України від 08.07.2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі – Закон № 2464-VI).
Відповідно до п. 2  ст. 1 Закону № 2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частиною 2 ст. 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Крім того, згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1  ст. 4 Закону Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
За доводами контролюючого органу, недоїмка позивача зі сплати єдиного внеску у розмірі 22.668,09 грн. виникла внаслідок несплати зобов`язань за 2017 рік у розмірі 7.331,07 грн; за І квартал 2018 року у розмірі 2.457,18 грн; за II квартал 2018 року у розмірі 2.457,18 грн; за ІІІ квартал 2018 року у розмірі 2.457,18 грн; за IV квартал 2018 року у розмірі 2.457,18 грн; за І квартал 2019 року у розмірі 2.754,18 грн; за II квартал 2019 року у розмірі 2.754,18 грн..
Відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 (а.с. 29), позивач з 26.01.2017 року працює на посаді підсобного робочого у ПП «Поло-Інвестбуд».
Довідкою ПП «Поло-Інвестбуд» від 10.04.2020 року № 33 (а.с. 28) підтверджено, що ОСОБА_1 починаючи з 26.01.2017 року по теперішній час працює на посаді підсобного робочого відповідно до наказу від 26.01.2017 № 9/К.
У зазначений період, роботодавцем здійснювалась сплата за позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у наступних розмірах: за 2017 рік - у розмірі 6.451,20 грн., за 2018 рік - у розмірі 8.047,98 грн., за І та ІІ квартал 2019 року – 4.521,80 грн., що підтверджується копією виписки з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (застрахована особа ОСОБА_1 ) за формою ОК-7 (а.с. 30).
Колегія суддів зазначає, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні  Закону № 2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
З огляду на предмет спору у даній справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, колегія суддів зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19, по справі № 520/3939/19, від 23.01.2020 року по справі № 480/4656/18.
Відповідно до ч. 5  ст. 242 КАС України, суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В спірних правовідносинах предметом оскарження є вимога контролюючого органу, щодо сплати боргу за період 2017-2018 років та за І-ІІ квартали 2019 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Проте відповідачем не надано доказів на підтвердження фактичного ведення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності у спірний період. Факт перебування особи на обліку в податкових органах не зобов`язує таку особу до активного ведення підприємницької діяльності.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи Серков проти України (заява № 39766/05), Щокін проти України (заяви № 23759/03 та № 37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.
Отже, за наведених вище мотивів, оскаржувана вимога відповідача від 09.08.2019 року № Ф-9650-51/4798 є неправомірною.
Доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції  є законним та обґрунтованим та не підлягає скасуванню.
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.  292,  293,  308,  310,  315,  316,  321,  322,  325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2020 року, - без змін.
          Постанова Другого апеляційного адміністративного суд набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
          Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 24 грудня 2020 року.