23.12.20
22-ц/812/2096/20
Єдиний унікальний номер судової справи: 490/8010/19
Номер провадження: 22-ц/812/2096/20 Суддя-доповідач апеляційного суду - Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів - Бондаренко Т.З, Темнікової В.І.,
із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,
без участі учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Черенкової Н.П. в приміщенні того ж суду у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення,
в с т а н о в и л а:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.
В обґрунтування своєї заяви, ОСОБА_1 зазначав, що 15 травня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» був призваний у Збройні сили України до військової частини 19 БТтрО військовим комісаром Очаківського РВК. У період з 27 серпня 2014 року по 25 вересня 2014 року та з 01 жовтня 2014 року по 30 жовтня 2014 року брав безпосередню участь в бойових діях забезпеченні їх проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини – польова пошта НОМЕР_1 .
Станом на 22 жовтня 2014 року підрозділ військової частини – польова пошта НОМЕР_1 був дислокований поблизу н.п. Тоненьке Ясинуватинського району Донецької області. 22 жовтня 2014 року близько 22:00 год., під час несення служби в патрулі в с. Тоненьке Донецької області почався мінометний обстріл з боку противника, після чого він разом з солдатом ОСОБА_2 сховалися за стіною розбитого будинку, поряд з якою через декілька секунд впала та розірвалася міна, від чого він втратив свідомість. Після чого його було направлено в м. Краматорськ Донецької області, звідки до військового шпиталю м. Миколаїв. Внаслідок обстрілу отримав мінно - вибухову травму, ЗЧМТ, акубаротравму обох вух без пошкодження барабанних перетинок. Витягом з протоколу засідання Військово – лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 23 квітня 20108 року № 126, виданого на ім`я ОСОБА_1 встановлено, що травма «Наслідки перенесення вибухової травми (22 жовтня 2014 року): акубароттравматичного ураження обох вул. без пошкодження барабанних перетинок у вигляді двобічної нейросенсорної туговухості при сприйнятті шепітної мови до 2 м на праве вухо, до 2,5 м на ліве вухо, розмовної мови 5,5 м на праве вухо, 6 м на ліве вухо» - травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини. Наразі завдану шкоду здоров`я не усунено, потребує постійного лікування та реабілітації. Визнано інвалідом третьої групи, встановлено, що доступні легкі види праці без психоемоційних навантажень. На підставі наказу командира військової частини – польова пошта НОМЕР_1 від 07 травня 2015 року № 133 було звільнено у запас.
Вважає, що в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією заявник отримав поранення 22 жовтня 2014 року поблизу н.п. Тоненьке Ясинуватинського району Донецької області. А тому саме внаслідок військової агресії Російської Федерації на території Донецької області України було порушено його право на життя і здоров`я, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року.
Посилаючись на викладене, та на те, що звернення до суду, обумовлено, тим, що він має на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, заявник просив суд встановити юридичний факт травмування під час захисту Батьківщини 22 жовтня 2014 року поблизу н.п. Тоненьке Ясинуватського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа – Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення закрито на підставі п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилаючись на незаконність ухвали, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Центрального районного суду м. Миколаєва.
У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився про місце й час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву про відкладення розгляду справи, однак поважність причин своєї неявки суду не повідомив. 
Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає. 
Відповідно п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні, а тому даний спір повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-УІІІ було затверджено Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому, зокрема, зазначено, що Верховна Рада України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором.
Верховна Рада України Постановою від 21 квітня 2015 року № 337-УІІІ схвалила текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», у абзаці першому пункту 1 якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту України також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України.
Президент України своїм Указом від 24 вересня 2015 року № 555 ввів у дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Отже, обставини, які свідчать про факт збройної агресії Росії проти України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.
Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 має на меті визначити свій статус як жертви міжнародного збройного конфлікту, тобто як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. 
Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). 
Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Зміни до Закону № 3551-XII, згідно з якими учасниками бойових дій визнаються, зокрема, особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, внесені Законом України від 7 квітня 2015 року № 291-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо статусу осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» та набрали чинності 19 червня 2015 року. Зазначене стало підставою для внесення відповідних змін до Порядку, яким визначено процедуру надання статусу учасника бойових дій таким особам, перелік документів, необхідних для прийняття такого рішення, та органів, уповноважених на їх прийняття.
Вказані зміни набрали чинності на час звернення ОСОБА_1 до суду з цією заявою.
Пунктом 20 частини першої статті 6 Закону № 3551-XII (у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 суду із заявою про встановлення факту травми від участі у бойових діях) встановлено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, брали безпосередню участь в АТО, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах АТО у період її проведення, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Порядок надання статусу учасника бойових дій зазначеним особам, категорії таких осіб, терміни їх участі в АТО чи в забезпеченні її проведення, а також райони АТО визначаються Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог цієї норми Закону № 3551-XII Кабінетом Міністрів України затверджено Порядок, який визначає процедуру надання зазначеного статусу вказаним особам та категорії таких осіб.
Абзацом третім пункту 2 Порядку (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення до суду із заявою про встановлення факту участі у бойових діях) встановлено, що статус учасника бойових дій надається особам, визначеним у пункті 20 Закону № 3551-XII.
Пунктом 4 Порядку визначено перелік документів про безпосереднє залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових.
Для осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, - це документи про залучення до виконання завдань АТО в районах її проведення, передбачені абзацами другим - четвертим пункту 4 (витяги з наказів, документи про направлення у відрядження, витяги з бойових наказів, розпоряджень, донесень, журналів бойових дій, оперативних завдань, матеріали спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, контузій, каліцтв, інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення) або нотаріально завірені свідчення не менше ніж двох свідків із числа осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку, які разом з такою особою брали участь в АТО та отримали статус учасника бойових дій або інваліда війни, у разі підтвердження суб`єктами боротьби з тероризмом факту взаємодії зазначених осіб (особисто або під час перебування у складі добровольчих формувань) зі Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною гвардією та іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями та правоохоронними органами.
За змістом положень пункту 5 Порядку рішення про надання статусу учасника бойових дій приймається комісіями з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, утвореними, зокрема, в Міністерстві оборони України (далі - комісія). А в разі виникнення спірних питань, що потребують міжвідомчого врегулювання - відповідною міжвідомчою комісією. Рішення щодо утворення комісії та положення про неї затверджується відповідним міністерством, центральним органом виконавчої влади та іншим державним органом.
Пунктом 8 Порядку передбачено право осіб, зазначених в абзаці третьому пункту 2 цього Порядку, самостійно звернутися до відповідної комісії в разі неподання командиром (начальником) військової частини (органу, підрозділу) або іншим керівником підприємства, установи та організації до комісії документів, необхідних для надання статусу учасника бойових дій. Установлено, що рішення комісії може бути оскаржено в судовому порядку.
Пунктами 6, 7, 9 Положення (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту участі в бойових діях та травми), затвердженого на виконання Закону № 3551-XII і Порядку, встановлено, що вирішення питань про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які у складі добровольчих формувань брали участь в АТО, покладається на комісії або Генерального штабу Збройних Сил України, або Міністерства оборони України, або військової частини , або командувань видів Збройних Сил України - залежно від того, до складу якого з військових формувань такі добровольчі формування були включені.
Комісії приймають рішення щодо визнання таких громадян учасниками бойових дій на підставі документів, перелік яких відповідає вищезазначеному переліку, встановленому пунктом 4 Порядку (підпункт 5 пункту 11 Положення).

У переліку документів про безпосереднє залучення особи до виконання завдань АТО в районах її проведення, які є підставою для надання особам статусу учасника бойових дій, немає судового рішення про встановлення факту участі особи в бойових діях (пункт 4 Порядку, пункт 11 Положення).
Не містить положень про можливість встановлення такого факту для надання статусу учасника бойових дій на підставі судового рішення й Закон № 3551-XII.
Разом з тим відповідно до пункту 14 Положення у разі звернення особи до суду стосовно встановлення факту участі в бойових діях чи інших подіях, які дають право на визнання його учасником бойових дій, і прийняття судом відповідного позитивного рішення, таке рішення суду визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій. Копія рішення суду підлягає зберіганню разом з іншими документами (аналогічна норма міститься у пункті 15 Положення в чинній редакції).
Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 15 травня 2014 року на підставі Указу Президента України № 303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний на військову службу до військової частини 19 БТрО (а.с.34).
У період з 27 серпня 2014 року по 25 вересня 2014 року перебував в зоні проведення АТО (а.с.35).
Згідно довідки № 482 від 16 листопада 2014 року, виданої військовою частиною НОМЕР_2 молодший сержант ОСОБА_1 22 жовтня 2014 року одержав мінно – вибухову травму. ЗЧМТ. акубаротравма обох вух без пошкоджень барабанних перетинок при виконанні бойового завдання (АТО) пов`язаного із захистом Батьківщини (а.с.91).
Згідно витягу з протоколу № 126 від 23 квітня 2018 року засідання Військово - лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв, травма «Наслідки перенесення вибухової травми (22 жовтня 2014 року): акубаротравматичного ураження обох вух без пошкодження барабанних перетинок у вигляді двобічної нейросенсорної туговухості при сприйнятті шепітної мови до 2 м на праве вухо,м до 2,5 м на ліве вухо, розмовної мови 5,5 м на праве вухо, 6 м на ліве вухо», що підтверджується довідкою про обставини травми № 482 від 16 листопада 2014 року виданою командиром в/ч НОМЕР_2 , довідкою про участь в АТО № 1703 від 25 вересня 2014 року виданою командиром в/ч пп НОМЕР_1 , посвідченням НОМЕР_3 серія ЮА від 08 травня 2015 року - травма, так, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с.92).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. 
Відповідно п. 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд правильно встановив, що заява щодо встановлення юридичного факту, який просить встановити заявник, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим правильно закрив провадження у справі. 
Н аведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до підстав заяви та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.
Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: Т.З. Бондаренко

В.І. Темнікова

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.