Апеляційне провадження № 22-ц/824/10527/2020               

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 жовтня  2020 року                                                                                             м. Київ
Унікальний номер справи 367/3967/20
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шахової О.В., суддів: Вербової І.М., Саліхова В.В.,  за участю секретаря  судового засідання Кузнєцової В.В.,
сторони справи:
позивач -                               ОСОБА_1 ,
відповідач -                           ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_3 ,
на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 7 липня 2020 року, постановлену  в приміщенні  суду під головуванням судді Оладько С.І., -
  
                                                                       В С Т А Н О В И В:
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про повернення безпідставно  набутих коштів, стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами.
6 липня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила забезпечити зазначений вище позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_2 в межах заявлених позовних вимог про стягнення грошових коштів у розмірі 3 279 107,88 грн, а саме на нежитлове приміщення №299, загальною площею 143,2 кв.м, що розташоване в будинку за адресою АДРЕСА_1 та на нежитлове приміщення №295, загальною площею 140,7 кв.м, що розташоване в будинку за адресою АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 10.06.2019 між ним та ОСОБА_2 укладено три попередні договори купівлі-продажу квартир на загальну суму 2 876 445 грн. Оскільки попередні договори укладено в простій письмовій формі з недодержанням форми, визначеної законом, а тому є нікчемними і не підлягають додатковому визнанню їх недійсними. Зважаючи на те, що договори є нікчемними, вважав, що відповідач заволодів його коштами без достатньої правової підстави.
Оскільки відповідач відмовляється добровільно повернути грошові кошти, ухиляється від підписання договорів купівлі-продажу квартир, не працює, а на його рахунках коштів може бути не виявлено - вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача забезпечить фактичне виконання рішення в майбутньому.
Ймовірне відчуження відповідачем нерухомого майна ускладнить захист прав та інтересів в разі задоволення його позову, а тому позовні вимоги мають бути забезпечені судом.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 7 липня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погодившись з  вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - - ОСОБА_3   подала апеляційну скаргу та, вказуючи на  порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та  постановити нову про задоволення заяви про забезпечення позову.
На обґрунтування  доводів апеляційної скарги вказує, що ними обґрунтовано необхідність у забезпеченні позову у вказаний спосіб, а відтак ухвала суду не відповідає нормам процесуального права. 
При постановленні оскаржуваної ухвали, судом не враховано  п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами  цивільного процесуального законодавства», відповідно до якої, при розгляді заяв про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Суд помилково зазначив підставою для відмови у задоволенні зави про забезпечення позову ненадання позивачем інформації щодо наявності грошових коштів на рахунках відповідача, оскільки така інформація є банківською таємницею і  жодним законним способом такої інформації отримати позивач не може.
В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися за законом належно.
Від позивача   надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність.
Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає  розгляду справи.
За положеннями ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду ( ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України).
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що є реальна небезпека реалізації нерухомого майна, належного відповідачу на праві власності, що унеможливить виконання рішення суду в майбутньому. До того ж позивачем не надано доказів на підтвердження вимог заяви.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення  виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.
Згідно п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Тобто, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві. Тобто, вирішуючи  заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту  на майно відповідача, суд  має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.
Звертаючись із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача ОСОБА_2 додано належним чином завірену копію витягу з інформаційної довідки щодо належності  нерухомого майна відповідачу. 
Окрім цього, також додано копію листа ТОВ «ЮНІ ПАК» від 24.06.2020 в якому міститься інформація щодо вартості одного квадратного метру нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , встановлена ФДМУ та становить 12 000 грн за квадратний метр.
Так, єдиною підставою для забезпечення позову відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливитивиконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
Втім, заява ОСОБА_1 містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення про стягнення коштів без належного обґрунтування, що не є достатньою підставою для забезпечення позову у запропонований спосіб, оскільки судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Як зазначено в п. 4 Рішення Конституційного Суду від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Разом з тим у Кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від позивача забезпечити його вимогу заставою; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову.
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.
 Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи і ґрунтуються на припущеннях. У той час,  як забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви  (висновок Верховного Суду, постанова №6-846цс16 від 17.10.2018 року).
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб, оскільки на вказаному етапі провадження він є цілком недоречним та необґрунтованим видом забезпечення позову у справі, при тому, що матеріали справи не містять переконливих доказів того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду про визнання недійсним договору дарування, укладеного між відповідачами. 
Окрім цього зазначення позивачем в заяві та апеляційній скарзі того, що ймовірно на рахунках відповідача коштів для виконання можливого в майбутньому рішення суду на його користь не буде  - не може бути прийнято до уваги колегією суддів, оскільки це є припущенням ОСОБА_1 . 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є необгрунтованими, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для її скасування не вбачається.
Разом з тим, відмова у забезпечені позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою, якщо будуть усунуті встановлені судом обставини, які перешкоджають вжити заходи забезпечення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів  вважає, що  ухвала Ірпінського міського  суду Київської області від 7 липня 2020 року постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Ухвалу Ірпінського міського  суду Київської області  від 7 липня 2020 року залишити без змін.
 Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач
 
Судді: