Єдиний унікальний номер 243/7912/16-ц 
Номер провадження 22-ц/804/1575/20        

ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2020 року
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
головуючого - судді Мірути О.А.,
суддів: Тимченко О.О., Халаджи О.В.,
за участю секретаря судового засідання Дем`яносової О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 по цивільній справі № 243/7912/216-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до Держави Україна, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про поновлення порушених прав, відшкодування збитків та моральної шкоди на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 року, суддя першої інстанції Сидоренко І.О., повний текст виготовлено 28.12.2019 року,

В С Т А Н О В И В:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 пред`явила позов (з урахуванням уточнення) до Держави Україна, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк», Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про поновлення порушених прав та відшкодування моральної шкоди.
Посилаючись на те, що нею були зроблені внески до Ощадбанку СРСР та до Ощадбанку України і вона має право на повернення наступних сум: - рахунок № НОМЕР_1 , залишок станом на 21.12.1981 – 417 рублів – 631,5 доларів США (курс – 66,15 рублів за 100 доларів США), з нарахуванням -2% річних; - рахунок № НОМЕР_2 від 21.08.1984 1000 рублів, станом на 01.01.1992 – 1 409,78 рублів – 2 530 доларів США (курс – 55,71 рублів за 100 доларів США), з нарахуванням - 3% річних; - рахунок № НОМЕР_3 від 11.12.1986 прийнято – 1000 рублів – 1 421 доларів США (курс – 70,37 рублів за 100 доларів США), з нарахування - 3% річних;- рахунок № НОМЕР_4 , станом на 30.06.1992 – 5 905,23 рублів – 10 503 доларів США (курс – 56,22 рублів за 100 доларів США), з нарахуванням -2% річних; - рахунок № НОМЕР_5 , залишок станом на 01.01.1992  – 3 269,31 рублів – 5 868,44 доларів США (курс – 66,15 рублів за 100 доларів США); - рахунок № НОМЕР_6 , залишок станом на 22.01.1991 – 5 311 рублів – 9 583,18 доларів США (курс – 6 655,42 рублів за 100 доларів США), з нарахуванням - 3% річних; - рахунок № НОМЕР_7 , залишок станом на 20.07.1992 – 20 000 рублів – 35 574 доларів США (курс – 56,22 рублів за 100 доларів США), з нарахуванням - 3% річних; - рахунок № НОМЕР_8 , внесено 08.05.1993  – 120 000 карбованців – 39,2 доларів США (курс – 3 060 карбованців за 1 долар США); - рахунок № НОМЕР_9 , внесено 10.07.1993 – 400 000 карбованців – 98,5 доларів США (курс – 3 060 карбованців за 1 долар США); - рахунок № НОМЕР_10 , внесено 25.08.1993 35 000 карбованців – 60,7доларів США (курс – 5 760 карбованців за 1 долар США).
З посиланням на вимоги Конституції України, ЦК України, ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» просила: визнати незаконними діяльність та бездіяльність Держави Україна щодо не встановлення її конституційних прав у відповідності до Конституції та Законів України; зобов`язати Державу Україна поновити її порушені права на власність - внески в державну установу «Ощадбанк» у відповідності до Конституції та Законів України; відшкодувати збитки - не сплачені внески на умовах, передбачених Конституцією та Законами України; зобов`язати державу Україна відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.
Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2017 року залучено до участі у справі як співвідповідачів: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», Кабінет Міністрів України та Державну Казначейську службу України.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що суду не надано жодного доказу на підтвердження факту порушення права позивача щодо повернення вкладів, внесених ОСОБА_1 до Ощадбанку України 20 липня 1992 року 20 000,00 руб. та 23 липня 1992 року 366,66 руб., 15 січня 1992 року 6 700,00 руб. та 1 155,75 руб., 25 серпня 1993 року 35 0000 крб., 08 травня 1993 року 120 000,00 крб., 10 липня 1993 року 400 000,00 крб. Факт відмови у видачі вказаних вкладів не встановлено. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо внесків, зроблених позивачем за часів СРСР, суд першої інстанції виходив з того, що іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» діючим законодавством України не передбачено.
У березні ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм процесуального права і неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, мотивована тим, що суд не досліджував позов на відповідність нормам статті 174 ЦПК України, у зв`язку з чим суд грубо порушив норми частини другої статті 213. 
Суд першої інстанції проігнорував вимоги пункту 4 частини другої статті 197 ЦПК України, не провів заміну неналежного відповідача, оскільки відповідно до вимог статті 173 ЦК України від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади, суд не направляв позовну заяву за адресою: місто Київ, вулиця Бакова, 11, не повідомив про розгляд позовної заяви, тому немає спеціальних доручень від Держави із вказівкою органів, які будуть представляти відповідача – Державу. Головна сторона у справі – Держава не була сповіщена про позов.
Кабінет міністрів України у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини, оцінивши надані учасниками справи докази з додержанням норм процесуального права, дійшов правильного висновку про  відмову в задоволенні позовних вимог.
Акціонерне товариство «Державний ощадний банк» у відзиві на апеляційну скаргу позивача, просило залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суд дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України». 
Представник Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» Русін В.С. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Кабінету Міністрів України Тичинін Я.В. у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивачка ОСОБА_1 та інші відповідачі по справі в судове засідання не з`явились; про дату, час і місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується  рекомендованими повідомленнями про отримання судових повісток ( т. 3 а.с. 214, т.3 а.с. 216), про причини неявки суду не повідомили. З урахуванням вимог частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, наведені у відзивах Кабінету міністрів України та  Акціонерного товариства «Державний ощадний банк» обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що відповідно до копії Ощадної книжки на ім`я ОСОБА_1 має наступні рахунки: № 13202, № 10893, № 07901084, № 10425, № 07900210, № 028554, № НОМЕР_5 , № НОМЕР_10 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_3 , відкриті у Ощадбанку СРСР (ас.41-50 т.1).
Згідно з відповіддю Приватного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Донецьке обласне управління АТ «ОщадБанк» №104.26-08/370 від 08 червня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 має наступні рахунки грошових вкладів: № НОМЕР_11 (компенсаційний рахунок), дата відкриття 25.04.1997 року – 3432,45 грн.; № НОМЕР_12 (компенсаційний рахунок), дата відкриття 25.04.1997 року – 6282,15грн. (ас.177-179 т. 1). 
Установивши ці обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України.
Згідно зі статтею 2 ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов`язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.
Статтею 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установи Ощадного банку України на підставі цього Закону протягом грудня 1996 року - березня 1997 року проводять одноразову індексацію вкладів громадян. На проіндексовані суми, що знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадного банку України, вкладнику видається ощадна книжка.
Статтею 6 вказаного вище Закону передбачено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.
Порядок проведення компенсації, у тому числі перерахування коштів, передбачених у Державному бюджеті України, установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху, визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 7 ЗУ «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.
Кабінет Міністрів України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» № 537/96-ВР приймав постанови про виплату частинами заощаджень громадян, а саме: постанови від 08 червня 1998 року № 825, від 17 травня 2000 року № 817, від 26 березня 2001 року № 275, від 05 квітня 2002 року № 471, від 26 березня 2003 року №382, від 11 березня 2004 року № 306, від 30 травня 2005 року № 409, від 03 серпня 2006 року №1091, від 01 березня 2007 року № 366, від 09 січня 2008 року № 1, від 20 травня 2009 року № 481, від 23 квітня 2012 року № 346, якими встановлюється черговість і обсяги виплат громадянам проіндексованих грошових заощаджень.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Діючим законодавством прямо не передбачений обов`язок Кабінету Міністрів України виділяти кошти в межах Державного бюджету для покриття витрат, пов`язаних із компенсацією заощаджень громадян України відповідно до Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».
Рішенням Конституційного Суду України від 10 жовтня 2001 року №13-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України окремих положень Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» установлено, що виплата громадянам України грошових заощаджень в обмежуваному розмірі та поетапно є правом держави, що не суперечить статтям 13, 41, 64 Конституції України.
Із роз`яснення Верховного Суду України від 15 березня 1999 року № 1-5/117 «Про деякі питання застосування Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» судом встановлено, що кошти для компенсації заощаджень громадян визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.
Порядок перерахування коштів з Державного бюджету України установам Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху визначається Кабінетом Міністрів України.
Заощадження повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.
Ощадний банк України провадить виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум, встановленої поетапності та черговості їх повернення, визначеного співвідношення між групами вкладників.
Те, що грошові кошти, які підлягають виплаті згідно з Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» визнаються боргом та повертаються поетапно, залежно від віку вкладника, суми вкладу, інших обставин у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік, які надаються особам Державою через органи державного казначейства на певних умовах та в певних розмірах підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, а саме рішенням від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України».
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 2012 року № 346 «Про виплату в 2012 році громадянам України компенсації втрат від знецінення грошових заощаджень, вкладених до 02 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, та в облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, державні казначейські зобов`язання СРСР і сертифікати Ощадного банку СРСР, придбані на території Української РСР» виплата компенсації в 2012 році передбачалась вкладникам, відомості про яких станом на 01 січня 2012 року внесені до інформаційно-аналітичної системи «Реєстр вкладників заощаджень громадян» та які не отримали протягом 2008 року компенсацію втрат від знецінення грошових заощаджень у межах залишку проіндексованого вкладу, але не більше ніж 1000,00 гривень на одного вкладника.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов обґрунтованого висновку про те, що іншого порядку компенсації виплат на повернення вкладів Ощадбанку СРСР, ніж спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», діючим законодавством України не передбачено.
Згідно із матеріалами справи, ОСОБА_1 08 травня 1993 року здійснила внесення вкладу до Ощадбанку України в розмірі 120 000 карбованців, 10 липня 1993 року в розмірі 400 000 карбованців, 25 серпня 1993 року 35 000 карбованців (ас. 48-49 т. 1).
Згідно з листом Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» від 08 червня 2017 року № 104.26-08/370 ОСОБА_1 24 квітня 1997 року було відкрито компенсаційні рахунки № НОМЕР_13   та № НОМЕР_12 (ас. 177 т. 1).
Відповідно до виписок залишок на компенсаційному рахунку № НОМЕР_13   3 432 грн45 коп., а на компенсаційному рахунку № НОМЕР_14 грн 15 коп. (ас. 178-179 т. 1).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 81 ЦПК України.
За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав та ненадання позивачем в порядку статті 81 ЦПК України  доказів протилежного.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 липня 2002 року у справі «Гайдук та інші проти України» суд відмітив: не заперечується, що заявники можуть забрати вклади із відповідними процентами, якщо захочуть. Із матеріалів справи не встановлено, що хтось із заявників використав це право. Навпаки, деякі заявники стверджували, що не мають необхідності у першочергових вкладах, наполягаючи на тому, що основним предметом їх заяв є можливість отримати проіндексовані суми. При даних обставинах і у тій мірі, в якій заявники торкаються повернення вкладів, суд вважає, що заявники не можуть вимагати кваліфікувати їх як «потерпілих» на підставі статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Що стосується засобів, передбачених Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України», які відповідають проіндексованій вартості вкладів, суд відмічає, що ці засоби належать до засобів Державного казначейства, виділених Державою на визначених умовах. Також суд нагадав, що право на індексування заощаджень не гарантується як таке статтею 1 Протоколу № 1, тому не може бути застосована до випадків, які розглядаються.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції проігнорував вимоги статті 13 ЦПК України, оскільки не розглянув позов в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справі, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, як того вимагає стаття 13 ЦПК України.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції визнає наведені в апеляційній скарзі доводи необґрунтованими, а наведені у відзиві аргументи щодо повного і всебічного з`ясування судом попередньої інстанції обставин справи, оцінки наданих учасниками справи доказів з додержанням норм процесуального права - прийнятними.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає  принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00,  § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.
Установивши, що доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають; колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Оскільки ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 квітня 2020 р. зупинено дію рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 р. до закінчення апеляційного провадження, слід поновити дію цього судового рішення.
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення  Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 - без змін.
Поновити дію рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 грудня 2019 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Судді:                                      
           
           Повний текст складено 22.10.2020 року
           Суддя: