ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року 
м. Київ
справа №461/6291/16-а
адміністративне провадження №К/9901/43185/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Хохуляка В.В., 
суддів: Бившевої Л.І., Ханова Р.Ф.,

розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу №461/6291/16-а за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці Державної фіскальної служби, виконуючого обов`язки заступника начальника Львівської митниці Державної фіскальної служби Борисова Юрія Олексійовича про скасування постанови в справі про порушення митних правил та закриття провадження у справі, касаційне провадження у якій відкрито за касаційною скаргою Львівської митниці Державної фіскальної служби на постанову Галицького районного суду м.Львова від 24.11.2016 (суддя Зубачик Н.Б.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2017 (головуючий суддя Большакова О.О., судді:   Глушко І.В., Коваль Р.Й.),

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівської митниці ДФС, виконуючого обов`язки заступника начальника Львівської митниці ДФС Борисова Ю.О. про скасування постанови у справі про порушення митних правил від 16.09.2016 про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною першою 474 Митного кодексу України, закриття провадження у справі.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 16.09.2016 виконуючим обов`язки заступника начальника Львівської митниці ДФС Борисовим Ю.О.  винесено постанову в справі про порушення митних правил №27420/20917/16. Згідно з даною постановою, ОСОБА_1 була визнана винною у вчиненні порушення митних правил, передбачених частиною першою 474 Митного кодексу України; на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1700,00грн. Зазначає, що працівником Митниці на вимогу позивача пред`явлено посвідчення, строк дії якого закінчився. Стверджує, що вимога митного органу представити до огляду та фотографування ЕМЕІ мобільних телефонів була незаконною та такою, що не відповідала вимогам чинного законодавства. Позивач дану постанову вважає необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, тому просить позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив, зазначив, що ОСОБА_1 на вимогу посадової особи органу доходів і зборів добровільно пред`явити наявні в неї особисті речі до митного контролю відмовилася, після чого автомобіль було скеровано у бокс поглибленого огляду, де в присутності водія та пасажирів було виявлено два мобільні телефони та два ноутбуки. Зазначає, що ІМЕІ телефонів не належать до персональних даних про особу, а може використовуватися для ідентифікації відповідного телефону. Відтак, посадовою особою митниці не було порушено будь-яких положень Типової технологічної схеми. Просить у задоволенні позову відмовити.

Постановою Галицького районного суду м.Львова від 24.11.2016 позов задоволено. Постанову у справі №2742/20917/16 від 16.09.2016 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 474 Митного кодексу України скасовано. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності - закрито.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2017 рішення суду першої інстанції скасовано в частині закриття провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності та прийнято в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог про закриття провадження у справі відмовлено.

Не погодившись з прийнятими судовими рішеннями, Львівська митниця ДФС звернулася з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Львівської митниці ДФС на постанову Галицького районного суду м.Львова від 24.11.2016 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2017 у справі №461/6291/16-а.

В обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Як зазначає відповідач, ОСОБА_1 перешкоджала посадовій особі митниці у здійсненні звірення даних митної декларації з виявленими в автомобілі речами та їх фотографування, що унеможливило повну перевірку заявлених відомостей та завершення митного оформлення. Крім того, відповідач вважає, що інспектор митниці пред`явив на вимогу позивача посвідчення, строк дії якого закінчився, не спростовує того факту, що Іспектор правомірно та в межах виконання своїх посадових обов`язків бажає здійснити фото фіксацію ІМЕІ телефонів, які перевозила через митний кордон України ОСОБА_1 . У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 

Позивачем подані заперечення на касаційну скаргу. ОСОБА_1 вказує, що касаційна скарга не містить посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права та доводів про порушення процесуального права. Обґрунтування відповідача зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин у справі судом касаційної інстанції. Позивач просить у задоволенні касаційної скарги відмовити. 

Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017 №2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали адміністративної справи №461/6291/16-а за правилами підпункту 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" цього кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 30.11.2020 матеріали справи прийнято до провадження, касаційний розгляд призначено у попередньому судовому засіданні на 01.12.2020.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, постановою від 16.09.2016 у справі про порушення митних правил №2742/20917/16, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення митних правил, передбачених частиною першою статті 474 Митного кодексу України та накладено штраф в розмірі 1700,00 гривень.

Відповідно до вказаної постанови та протоколу про порушення митних правил №2742/20917/16 від 03.07.2016 ОСОБА_1 здійснила перешкоджання посадовій особі органу доходів і зборів у доступі до товарів, транспортних засобів, що перебувають під митним контролем, а саме під час здійснення повної фізичної ідентифікації виявлених мобільних телефонів за зовнішніми індивідуальними ознаками та їх виглядом, згідно маркування, позивач перешкоджав посадовій особі митниці у здійсненні звірення даних митної декларації з виявленими в автомобілі речами та їх фотографування, що унеможливило повну перевірку заявлених відомостей та завершення митного контролю.

Не погодившись з висновками та рішенням митного органу, ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції оскаржувану постанову митного органу скасував та закрив провадження у справі. Судом вказано, що інспектор митниці не підтвердив свої повноваження при пред`явленні вимог щодо надання для огляду йому особистих речей позивача.  Суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад порушення митних правил, передбачений частиною першою статті 474 Митного кодексу України, оскільки в останньої не було умислу на неправомірне перешкоджання посадовій особі органу доходів і зборів під час здійснення нею митного контролю. Крім того, суд посилаючись на положення пункту першого частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно якого, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення - провадження у справі закрив.  

Апеляційний суд постанову суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі скасував, ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки дійшов висновку, що питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення чи притягнення до відповідальності відносяться до компетенції органу, який розглядає справу про адміністративне правопорушення. Отже, суд не вправі приймати таке рішення, втручаючись таким чином у повноваження державного органу.

Відповідно до пункту 24 частини першої статті 4 Митного кодексу України (далі - МК України) митний контроль - це сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку.

Згідно з частиною першою статті 474 МК України відповідальність настає за перешкоджання посадовій особі органу доходів і зборів під час здійснення нею митного контролю або провадження в справі про контрабанду чи порушення митних правил у доступі до товарів, транспортних засобів, документів.

Відповідно до частини 4 статті 318 МК України митний контроль товарів, транспортних засобів у пунктах пропуску через державний кордон України здійснюється відповідно до типових технологічних схем митного контролю, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Стаття 579 МК України передбачає, що законні розпорядження та вимоги посадових осіб органів доходів і зборів, надані під час виконання ними службових обов`язків, є обов`язковими для виконання фізичними та юридичними особами.

У справі, що розглядається, судами встановлено, що представник митного органу, при проведенні огляду, на підтвердження своїх повноважень 03.07.2016 пред`явив позивачу службове посвідчення, термін дії якого закінчився 20.01.2016. Вказану обставину відповідач не заперечує.  

Відповідно до  статті 553 МК України працівникам органів доходів і зборів видаються службові посвідчення. Положення про службове посвідчення працівника органів доходів і зборів та його зразок затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Наказом Державної фіскальної служби України від 23.10.2014 №207 "Про службові посвідчення працівників органів Державної фіскальної служби" затверджено Інструкцію щодо порядку зберігання, видачі і знищення службових посвідчень працівників органів ДФС.

Пункт 1.1. Інструкції передбачає, що службове посвідчення працівника органів фіскальної служби усіх рівнів є офіційним документом, який засвідчує особу працівника фіскальної служби, підтверджує її повноваження, передбачені законодавством України, та ідентифікує її власника.

Наказом №545 від 04.10.2002 «Про обов`язкове носіння форменого одягу, службових посвідчень та особистого митного забезпечення» встановлено, що носіння при виконанні службових обов`язків форменого одягу працівниками митних органів, спеціалізованих митних установ і організацій, яким присвоєно персональні звання, згідно з Правилами носіння форменого одягу працівниками митних органів України, затвердженими наказом Держмиткому України від 02.02.1996 №46, а також службових посвідчень та особистого митного забезпечення є обов`язковим.

Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 18.08.2010 №751 «Про затвердження Положення про пункти пропуску через державний кордон та пункти контролю» працівники контрольних органів і служб під час виконання службових обов`язків у пунктах пропуску, пунктах контролю повинні мати при собі службові посвідчення та представницькі картки, а інші особи, які прибувають у службових справах до пункту пропуску, пункту контролю, - спеціальну представницьку картку для тимчасового перебування.

Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведені норми законодавства, суди дійшли правомірного висновку про те, що позивач мав об`єктивні підстави ставити під сумнів наявність повноважень у представника митного органу, зважаючи на відсутність в останнього належного документу на підтвердження його повноважень. Суди вказали, що жодних доказів на спростування доводів позивача щодо відсутності у позивача обґрунтованих сумнівів в повноваженнях представника митного органу відповідачем не надано.

Враховуючи вищевикладене, суди обґрунтовано вважали, що в діях ОСОБА_1 відсутній склад порушення митних правил, передбачений частиною першою статті 474 МК України, оскільки в останньої не було умислу на неправомірне перешкоджання посадовій особі органу доходів і зборів під час здійснення нею митного контролю або провадження в справі про контрабанду чи порушення митних правил у доступі до товарів, транспортних засобів, документів. Як зазначено судами,  не здобуто цих доказів і в ході судового розгляду справи.

У касаційній скарзі доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій, відповідачем не вказано. 

Частиною першою-другою статті 77 КАС України унормовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

КАС України встановлює, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вказаного, у даній справі судом апеляційної інстанції всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки апеляційного суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі, не вбачається.

За правилами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на зазначене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга Львівської митниці ДФС не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби залишити без задоволення.  

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.03.2017 у справі №461/6291/16-а залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

-------------------

-------------------

-------------------
В.В. Хохуляк
Л.І. Бившева
Р.Ф. Ханова
Судді Верховного Суду