Ухвала
Іменем України 
12 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 639/7653/19
провадження № 51-5477 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року,   
встановив:
Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, уродженця м. Гали  Республіки Грузія, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу  27 жовтня 2017 року вироком Жовтневого районного суду м. Харкова за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до  покарання у виді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України,  до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців.
По справі вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року вирок районного суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за обставин, викладених у вироку.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про перегляд вказаних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі, через суворість. При цьому посилається на ту обставину, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано належним чином пом?якшуючі покарання обставини, а саме, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення його внаслідок збігу тяжких сімейних обставин. Просить призначити йому покарання, не пов?язане з позбавленням волі.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі  ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винуватість   ОСОБА_4 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі засудженого не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Доводи касаційної скарги засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Поняття суддівського розсуду, або судової дискреції, у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Водночас згідно із ч. 2 зазначеної норми покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу винного, який раніше неодноразово судимий, судимості не погашені, ніде не працює, не одружений, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, немає місця реєстрації.
Обставинами, що пом`якшують покарання засудженому, суд визнавповне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому судом визнано рецидив злочину.
Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу засудженого, який раніше чотири рази судимий, у тому числі за корисливі злочини проти власності, звільнявся від відбування покарання з випробуванням, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив чотири епізоди умисного злочину проти власності, що свідчить про його підвищену суспільну небезпечність;  обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку, що перевиховання засудженого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та правильно призначив  покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, із застосуванням            ч. 1 ст. 71 КК України, та без застосування положень ст. 75 КК України.
Крім того, доводи касаційної скарги засудженого про неврахування  обставини, яка пом`якшує йому покарання, - вчинення злочину внаслідок збігу тяжкихсімейних  обставин, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який у своєму рішенні вказав на їх необгрунтованність, оскільки матеріали кримінального провадження та апеляційна скарга  ОСОБА_4 таких даних не містила.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, за своїм видом та розміром, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.
Таким чином, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, а також підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, про що він зазначає у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких залишив її без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року.
 Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                     ОСОБА_2                                            ОСОБА_3