Справа № 345/4757/19 
Провадження № 22-ц/4808/1224/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                Василишин Л.В.,
суддів:                                Максюти І.О., Горейко М.Д.
секретаря                        Маслей А.М.
за участю                 
представників апелянта адвоката Крикун Т.О. та ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду від 09 вересня 2020 року у складі судді Мигович О.М., ухвалене в м.Калуш, у справі за позовом ОСОБА_2 до Ріп`янської сільської ради, третя особа на стороні відповідача - ОСОБА_3 , про визнання незаконним рішення сесії Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019 року №8-23/2019 року,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Свої вимоги обгрунтовував тим, що він проживає в с.Яворівка Калуського району. Після смерті батьків – ОСОБА_4 в 2004 році та ОСОБА_5 в 2006 році він став власником 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 , а його племінниця ОСОБА_6 стала власником іншої 1/2 частини житлового будинку.
Поряд з житловим будинком знаходиться земельна ділянка для ведення ОСГ площею 0,57 га, яка раніше обліковувалась за батьками позивача, а тепер її користувачем є позивач, що підтверджується довідкою Ріп`янської сільради від 14.08.2019 року №803.
Згідно архівного витягу з протоколу 16 сесії Ріп`янської сільради від 23.12.1993 року батькові позивача було передано у приватну власність 0,59 га землі. В дану площу увійшла і спірна земельна ділянка.
Позивач стверджує, що згідно закону він успадкував право на приватизацію цієї земельної ділянки та право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку, оскільки він є спадкоємцем першої черги і прийняв спадщину.
При цьому, ОСОБА_2 посилається на те, що згідно п.1 Перехідних положень ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Також позивач вказує на роз`яснення, надані ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013 року, де суд зазначив, що якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами.
Всупереч вищевказаному, оскаржуваним рішенням Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019 року №8-23/2019 у позивача вилучено частину земельної ділянки для ведення ОСГ шириною 3,5 м., довжиною 8м. для суспільних потреб, а саме для розміщення дороги, яка веде до господарства ОСОБА_3 . Тобто із земельної ділянки позивача з цільовим призначенням для ОСГ безпідставно вилучено 28 кв.м., а фактично вилучено значно більше.
Позивач вказує, що до його господарства вже давно є облаштована дорога із земель, що межують з річкою. Така ж дорога є і до господарства ОСОБА_3 
ОСОБА_2 вважає, що рішенням Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019 року №8-23/2019 порушено його право як спадкоємця на приватизацію та отримання державного акта про право власності на земельну ділянку в порядку спадкування після смерті його батька ОСОБА_4 .
Крім того, при ухваленні вказаного рішення відповідачем порушено положення ст.ст.22-23 ЗК України, згідно яких землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання. Відповідачем також порушено процедуру зміни цільового призначення землі.
Відповідно до ст.149 ЗК УКраїни вилучення земельних ділянок проводиться за згодою землекористувачів на підставі рішення сільради, проте позивач вказує, що своєї згоди не надавав, а про винесення цього питання на розгляд сільської ради позивача не повідомляли, хоча згідно ст.159 ЗК України земельні спори розглядаються за участю зацікавлених сторін.
З наведених підстав ОСОБА_2 просив суд:
- визнати незаконним рішення Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019 року №8-23/2019 про затвердження схеми розміщення об`єкта дороги в с.Яворівка на території Ріп`янської сільської ради;
- зобов`язати Ріп`янську сільську раду повернути позивачеві земельну діляку, вилучену згідно вказаного рішення;
- на період розгляду справи в суді призупинити виконання рішення Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019 року №8-23/2019;
- стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 09 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
ОСОБА_2 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апелянт зазначив, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, на які посилалась сторона позивача. Зокрема те, що позивач не був повідомлений про розгляд 26.07.2019 року Ріп`янською сільською радою питання про вилучення у нього земельної ділянки та про результати розгляду.
ОСОБА_2 вказав, що між ним та ОСОБА_3 виник земельний спір, про що було відомо сільському голові. Відповідно до ст.159 ЗК України земельні спори розглядаються за участі сторін спору, які повинні бути завчасно повідомлені про час і місце розгляду спору. Однак, Ріп`янською сільською радою цієї норми не було дотримано.
Крім того, апелянт вказує, що згідно акту від 12.04.2019 року комісія в складі сільського голови, депутата сільської ради та ОСОБА_7 було встановлено межові знаки для виділення громадської дороги до господарства ОСОБА_7 та господарства ОСОБА_2 та зроблено геодезичну зйомку, хоча до господарства ОСОБА_2 дорога є і нової він не потребував та за її облаштуванням не звертався. Фактично, громадська дорога є заїздом до господарства виключно третьої особи - ОСОБА_3 . Межові знаки для виділення громадської дороги встановлювалися комісією, в яку не входили спеціалісти, а родичі ОСОБА_3 без будь якого рішення сільської ради.
Вказаний факт свідчить про те, що комісією проведено реальне виділення громадської дороги через земельну ділянку позивача ще до того, як було прийнято оспорюване рішення.
Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що земельна ділянка, яку передано батькові позивача ОСОБА_4 , земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивача ОСОБА_2 та земельна ділянка, по якій проходить спірна громадська дорога є однією і тією ж земельною ділянкою. ОСОБА_2 зазначає, що земельна ділянка для обслуговування домогосподарства батька позивача - ОСОБА_4 та земельна ділянка для ведення ОСГ ніколи не були розділені та йшли суцільним масивом, що видно із кадастрового плану (а.с.137) та плану-схеми земельної ділянки (а.с.145). Крім того, відповідач приймаючи рішення від 26.07.2019 року фактично визнав ОСОБА_2 землекористувачем земельної ділянки для ведення ОСГ по частині якої прокладено громадську дорогу.
Відповідач вже під час розгляду справи в суді 12.12.2019 року частково змінив оскаржуване рішення від 26.07.2019 року, однак це не змінює ні предмету спору, ні способу захисту.
Так, відповідач відмінив п.1 оскаржуваного рішення з метою ввести суд в оману щодо порушення вказаним рішенням прав та інтересів позивача, оскільки в схему під відведення дороги (а фактично заїзду до господарства ОСОБА_3 ), затверджену пунктом 2 вказаного рішення, війшла частина земельної ділянки, яка згідно протоколу сесії Ріп`янської сільради від 23.12.1993 року передана у власність батькові позивача та успадкована позивачем.
У постанові ВПВС від 20.09.2018 року у справі №521/17710/15-а вказано про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення за дотримання лише певних умов, зокрема відсутності факту виконання цого рішення. У спірному ж випадку п.1 рішення Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019 року вже було виконано, про що свідчить Акт від 12.04.2019 року, а тому відповідач вже не міг сам скасувати п.1 вказаного рішення, це мав зробити виключно суд.
Апелянт вказав, що хоча він і не оформив спадщини, однак він її прийняв, оскільки на час смерті батька проживав з ним, про що в матеріалах справи міститься довідка.
Посилаючись на п.1 Перехідних положень ЗК України, ОСОБА_2 вважає, що він набув право на приватизацію (завершення приватизації) земельної ділянки, яка належала його батькові.
З наведених підстав ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задоволити.
У засіданні апеляційного суду преставники апелянта адвокат Крикун Т.О. та ОСОБА_1 вимоги скарги підтримали в повному обсязі, просили її задоволити.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися. 
Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням Ріп`янської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області від 23.12.1993р. «Про передачу земель у приватну власність» вирішено передати ОСОБА_4 0,59 га землі (а.с.13).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 батько позивача, помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.15).
Згідно наявної у справі копії заповіту від 20.02.2002р. ОСОБА_4 заповів все своє майно в рівних долях (по 1/2) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 18). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла мати позивача - ОСОБА_5 . 
Згідно довідки Калуської районної державної нотаріальної контори від 01.10.2019р. № 132/02-14 в Калуській нотаріальній конторі 14.03.2008р. заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а станом на 01.10.2019р. до нотаріальної контори подано заяву про прийняття спадщини за законом від ОСОБА_2 (а.с. 12).
Встановлено, що спір виник внаслідок виділення сільською радою земельної ділянки для облаштування дороги до будинку сусідки позивача - ОСОБА_3 
ОСОБА_2 , вважає, що заїзд (дорога) до домоволодіння ОСОБА_3 , влаштовано через земельну ділянку, яка належить йому на підставі спадщини після смерті батька (а.с. 36, 38). Внаслідок виділення дороги через частину його земельної ділянки, він не може завершити процедуру приватизації землі після смерті батька.
Судом також встановлено, що 20.11.2018р. ОСОБА_3 звернулась із заявою до голови Калуської РДА з приводу відсутності під`їзної дроги до її господарства (а.с. 87).
04.04.2019р. комісією із представників Калуської РДА і Держгеокадастру в присутності секретаря Ріп`янської сільської ради було здійснено обстеження земельних ділянок в с. Яворівка Ріп`янської сільської ради на предмет можливості влаштування під`їзної дороги. При огляді комісією було встановлено факт відсутності заїзду до домоволодінь, та рекомендовано сільській раді влаштувати під`їзну дорогу до домоволодінь шляхом залучення сертифікованого спеціаліста для встановлення межових знаків під`їзної дороги (а.с. 10, 85, 86). 
12.04.2019р. комісією сільської ради було встановлено межові знаки для визначення громадської дороги та зроблено геодезичну зйомку дороги та складено Акт (а.с. 7, 8, 9, 146).
Оскаржуваним рішення Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019р. № 8-23/2019 «Про затвердження схеми розміщення об`єкта дороги в с. Яворівка на території Ріп`янської сільської ради» було вирішено вилучити у гр. ОСОБА_2 земельну ділянку шириною 3,5м., довжиною 8м. для суспільних потреб на підставі п. 5 ст. 140 ЗК України (п.1). Затверджено схему розміщення об`єкта дороги в с.Яворівка на території Ріп`янської сільської ради (п.2). Дорогу до господарств ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважати громадською (п.3), (а.с.6). 
В ході розгляду спору рішенням Ріп`янської сільської ради від 12.12.2019р. № 11-25/2019 «Про внесення змін та доповнень до рішення 23 сесії сьомого демократичного скликання від 26.01.2019р. № 8-23/2019» було внесено зміни до рішення від 26.07.2019р. № 8-23/2019 , а саме п. 1 оскаржуваного рішення відмінено, п. 2 викладено «Затвердити схему розміщення об`єкта дороги в с. Яворівка на території Ріп`янської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області за рахунок земель смуги відведення земель водного фонду».
Також у матеріалах справи міститься довідка Ріп`янської сільської ради від 14.08.2019 року №803 про те, що у користуванні ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка для ведення ОСГ площею 0,57 га (а.с.11).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не представив доказів, що його батько – ОСОБА_4 після прийняття Ріп`янською сільською радою 23.12.1993р. до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 вчиняв будь-які дії щодо реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки та того, що сам позивач - ОСОБА_2 після смерті батька та до моменту прийняття оскаржуваного рішення звертався як спадкоємець до органу місцевого самоврядування щодо завершення процедури приватизації, розпочатої спадкодавцем, чи бажає реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, яка перебуває у користуванні.
Суд також вказав, що позивачем не надано доказів, що ОСОБА_2  звертався за оформленням спадщини після смерті батька, адже згідно довідки Калуської державної нотаріальної контори, спадкова справа заведена після смерті ОСОБА_5 , а не  ОСОБА_4 . Окрім цього, згідно заповіту  ОСОБА_4 , ним було визначено двох спадкоємців –  ОСОБА_2  та ОСОБА_1 . Оскільки згідно рішення Ріп`янської сільської ради  ОСОБА_4  передано у власність 0,59 га (а.с. 13), згідно довідки Ріп`янської сільської ради у користуванні ОСОБА_2  для ведення ОСГ перебуває 0,57га (а.с. 11), а згідно кадастрового плану земельної ділянки, площа становить 0,4406га (а.с. 137), то позивачем не доведено «поза всяким сумнівом» те, чи земельна ділянка, яку вирішено передати у власність ОСОБА_4 , земельна ділянка яка перебуває у користуванні  ОСОБА_2  та земельна ділянка по якій проходить спірна громадська дорога є однією ж і тією земельною ділянкою. Крім того, як підтверджується схемою розміщення об`єкта (а.с. 7), Актом від 04.04.2019р. (а.с. 10), Листом Калуської РДА (а.с. 85), фотографіями (а.с. 108-134), до господарства ОСОБА_3 іншого заїзду (дороги) не існує. 
Переглядаючи спір в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція Верховного Суду України № 6-84цс14 від 03.09.2014 року.
Звертаючись до суду, позивач зіслався на те, що рішенням Ріп`янської сільської ради від 26.07.2019р. № 8-23/2019 порушено його права як землекористувача, оскільки без його згоди вилучено для суспільних потреб (для розміщення громадської дороги) земельну ділянку шириною 3,5м., довжиною 8м., яку він успадкував після смерті батька – ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст.125 ЗК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ч.ч.2,3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).
Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів)
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
На підтвердження свого права користування земельною ділянкою площею 0,59 га позивач зіслався на те, що він успадкував від покійного батька ОСОБА_4 право на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на цю землю.
Матеріалами справи встановлено, що рішенням Ріп`янської сільської ради від 23.12.1993р. «Про передачу земель у приватну власність» було вирішено передати батькові позивача - ОСОБА_4 0,59 га землі.
Як правильно встановив суд першої інстанції, ЗК України у редакції, чинній до 01 січня 2013 року, встановлював, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю чи укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. 
Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.
Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця.
Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (частина третя статті 116 ЗК України).
Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України.
Звертаючись до суду за захистом порушеного права, ОСОБА_2 посилався на неможливість завершити процедуру приватизації земельної ділянки після смерті батька, яке він успадкував.
Однак, докази наявності такого успадкованого права, як підстава звернення до суду ОСОБА_2 , у даній справі відсутні.
Зокрема, позивачем не представлено суду доказів, що його батько – ОСОБА_4 до моменту смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вживав заходів для оформлення права на спірну землю, в тому числі, і в частині виготовлення технічної документації та отримання правовстановлюючого документу.
У матеріалах справи відсутні також будь-які докази того, що після смерті батька позивач прийняв спадщину у вигляді будь-яких прав на земельну ділянку.
Представники позивача не змогли пояснити, яким чином підстава позову співставляється з існуванням заповіту батька позивача на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , спадщина по якому не прийнята, а фактично, позивачем подана заява про прийняття спадщини після смерті матері. Спадкові права після смерті матері позивачем також не оформлено, обсяг спадкового майна не встановлено.
Із представленої позивачем довідки Калуської державної нотаріальної контори вбачається спадкова справа заведена після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не ОСОБА_4 (а.с.12), а згідно заповіту від 20.02.2002 року, складеного батьком позивача - ОСОБА_4 , ним було визначено двох спадкоємців – ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.18).
За таких обставин суд першої інстанції правильно вказав про недоведеність позовних вимог, оскільки не доведено саме - право, про захист якого позивач просить.
Також за таких обставин суд обгрунтовано вказав про неможливість встановити і порушене право землекористування та встановити, про яку саме ділянку йде мова.
Посилання апелянта, в цьому випадку, на оскаржуване рішення, в якому вказано про вилучення ділянки саме у ОСОБА_2 , з огляду на підстави позову, безпосередньо право позивача на земельну ділянку не підтверджує.
Посилання сторони апелянта на процедурні порушення допущені відповідачем при винесенні оскаржуваного рішення та відсутність його підпису при погодженні питання про виділення ділянки під дорогу самі по собі не є належними доказами, оскільки позивачем не доведено порушене право.
Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 09 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        Василишин Л.В.
Судді:                                                                        Максюта І.О.                                                                                        Горейко М.Д.