ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7686/20 Справа № 185/694/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року                колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Варенко О.П.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні належним майном,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що йому на праві приватної власності належить 67/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачу належить 99/800 частин вказаного житлового будинку. Власниками будинку також є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вони володіють спірним майном на праві спільної часткової власності.
На підставі договору оренди від 05.09.2017 року належною йому частиною будинку користується ОСОБА_5 .
21.07.2019 року близько 12.30 годин ОСОБА_5 , знаходячись у вказаному будинку, помітила що припинилось водопостачання. Водопостачання здійснюється з колодязя, якій знаходиться на подвір`ї будинку.
ОСОБА_5 вирішила, що водопостачання припинилося унаслідок неправомірних дій сусіда, який на запитання щодо цього почав поводити себе агресивно та висловлюватися нецензурною лайкою.
Він вважає, що дії відповідача являються неправомірними, такими що обмежують його доступ до колодязя та водопостачання і вважає, що даними діями йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 200 000,00 грн.
На підставі викладеного, просив суд зобов`язати відповідача не чинити перешкод у вільному розпорядженні належнимйому майном, усіма господарськими будівлями та спорудами по всьому периметру двору житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти у сумі 200 000,00 грн.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції повинен був зробити висновок, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у розпорядженні спірним майном, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли у цій справі, є ефективним.
Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.
Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:
Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 67/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідачу належить 99/800 частин вказаного житлового будинку (а.с.8-9).
Власниками будинку також є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Вони володіють спірним майном на праві спільної часткової власності.
На підставі договору оренди № 77 від 05.09.2017 року належною позивачу частиною будинку користується ОСОБА_5 (а.с.12).
Відповідно до ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Зміст права власності складають три правомочності – володіння, користування і розпорядження. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися у відчуженні або знищенні речі (майна). 
Позивач у позові ставить питання про те, щоб суд зобов`язав відповідача не чинити перешкод у вільному розпорядженні належним позивачу майном, усіма господарськими будівлями та спорудами. При цьому позивач не наводить жодного доказу того, що відповідач перешкоджав саме йому розпоряджатися майном, тобто юридичною можливістю встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна) (продавати, дарувати, міняти, заповідати та таке інше).
Досліджені в судовому засіданні матеріали справи не доводять тверджень позивача про те, що відповідач чинив перешкоди у користуванні колодязем позивачем, або орендарем житла ОСОБА_5 .
В судовому засіданні суду першої інстанції було переглянуто відеозапис, наданий позивачем (а.с.14), на якому зображена частина двору, будинку та огорожі, які ідентифікувати не представилося можливим, та переміщення у дворі людей. На відеозапису відсутні зображення колодязя, сараю в якому він начебто перебуває, водопроводу та будь-яких дій на підтвердження вчинення перешкод відповідачем в користуванні водою чи іншим майном, яке перебуває у домоволодінні.
Згідно довідки Старшого ДОП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 25.07.2019 року «Про результати розгляду заяви гр. ОСОБА_1 », в ході перевірки обставин, викладених в заяві ОСОБА_1 відсутні (тобто не встановлені) ознаки адміністративного або кримінального правопорушення, посилань на чинення перешкод в розпорядженні майном документ у собі не містить (а.с.11).
Відповідно до довідки КП «Павлоградське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Павлоградської міської ради № 609 від 11.03.2020 року, за адресою АДРЕСА_1 на мережі зовнішнього водопостачання працівниками КП «Павлоградводоканал» виконано ремонтні роботи в серпні місяці 2019 року (а.с.40).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у вільному розпорядженні належним ОСОБА_1 майном, усіма господарськими будівлями та спорудами по всьому периметру двору житлового будинку, суд обґрунтовано посилався на те, що в судовому засіданні не встановлено вчинення відповідачем перешкод у вільному розпорядженні належним ОСОБА_1 майном, усіма господарськими будівлями та спорудами по всьому периметру двору житлового будинку АДРЕСА_1 .
Оскільки позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вимог, викладених в пункті першому резолютивної частини позову, і їх задоволення повністю залежить від доведеності основних вимог, які задоволенню не підлягають, суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив і у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції повинен був зробити висновок, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкод у розпорядженні спірним майном, і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли у цій справі, є ефективним, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, стосовно встановлених обставин справи, з якими погоджується колегія суддів.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. 
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).
Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Достатніх та належних доказів на підтвердження обґрунтованості вимог до відповідача позивач не надав.
Інші доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовані обставини справи зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Згідно ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, оскільки позивач є інвалідом другої групи (а.с.13), підлягають компенсуванню за рахунок держави.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України. 

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова