Постанова                                      
Іменем України
02 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 534/1298/16
провадження № 61-1409св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Полтавського апеляційного суду у складі колегії суддів: 
Триголова В. М., Кривчун Т. О., Панченка О. О., від 18 грудня 2019 року,
 
      ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - 
ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - 
АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та 
ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 90 760 доларів США під 12,9 % річних, строком до 24 грудня 2032 року. На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором, 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання зобов`язалась відповідати у повному обсязі за виконання 
ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли із вказаного кредитного договору. 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх кредитних зобов`язань, станом на 04 липня 2016 року, виникла заборгованість у розмірі 74 451,49 доларів США, із яких: заборгованість за кредитом - 
63 798,20 доларів США, заборгованість за відсотками - 10 653,29 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 17 975,41 грн та пені за прострочення сплати процентів - 50 233,82 грн.
Ураховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 
74 451,49 доларів США та 68 209,23 грн.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до 
ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_2 , про поновлення законних прав та інтересів споживача банківських послуг та визнання договору про надання споживчого кредиту від 25 грудня 2007 року недійсним.
Зустрічний позов мотивований тим, що оскаржуваний договір укладено із порушеннями загальних вимог, встановлених ЦК України (статті 3, 6, 13, 192, 203, 215, 627, 628 цього Кодексу) та вимог спеціального законодавства (Закон України «Про захист прав споживачів», Закон України «Про банки та банківську діяльність», Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами», Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168), зокрема: банком перед укладенням оскаржуваного договору не надано у письмовій формі інформацію про умови кредитування, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Жодного інформаційного листа для ознайомлення та підписання йому банком не надавалося. Також у договорі не визначено, що валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США) зобов`язання, покладені тільки на позичальника. Оскаржуваний договір не містить пункту чи посилань на правило за яким змінюється процентна ставка за кредитом. Інші документи, що підтверджують надання інформації позичальнику щодо правила, за яким змінюється процентна ставка за кредитом (договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного Банку України або у інших випадках) ним не підписувались та йому для ознайомлення не надавалися.
 
Також, у вересні 2016 року до суду звернулася ОСОБА_2 з позовом до 
ПАТ «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_1 , про визнання поруки за договором поруки від 25 грудня 2007 року припиненою.
Позов мотивовано тим, що вимогу про порушення зобов`язання ОСОБА_1 щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом 
від 14 березня 2016 року № 30-12/32555 банком на її адресу було направлено 17 березня 2016 року, яка була отримана нею 18 березня 
2016 року, а з позовом до суду щодо стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся 08 липня 2016 року, тобто через 19 місяців після останньої сплати суми кредиту ОСОБА_1 (26 вересня 2014 року) та через 13 місяців після останньої сплати суми відсотків за користування кредитом ОСОБА_1 (25 травня 2015 року). Крім того, вважала, що умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки у розумінні статей 251, 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У зв`язку із чим вважала, що порука за кредитним договором від 25 грудня 2007 року є припиненою, оскільки банк з вимогою щодо повернення боргу звернувся до неї із пропущенням шестимісячного строку, встановленого статтею 559 ЦК України.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області у складі судді Куц Т. О. від 31 липня 2017 року у задоволенні позову 
ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту 
від 25 грудня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано поруку за договором поруки від 25 грудня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 такою, що припинена.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір 
від 25 грудня 2007 року, укладений позичальником під впливом обману з боку банку, оскільки перед укладенням кредитного договору банк не надав йому в повному обсязі попередню інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, що у відповідності до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» розцінюється як елемент нечесної підприємницької діяльності, а тому на підставі статті 230 ЦК України такий договір є недійсним з моменту укладення. Крім того, визнаючи припиненою поруку ОСОБА_2 , суд виходив з того, що передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителя необхідно обчислювати з дати прострочення позичальником чергового платежу, а саме з 26 червня 2015 року, тоді як кредитор звернувся з вимогою до поручителя поза цим строком.
 
Короткий зміст судових рішень апеляційної та касаційної інстанцій
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 
2017 року рішення Комсомольського міського суду Полтавської області 
від 31 липня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов 
ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 74 451,49 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом - 63 798,20 доларів США, заборгованості за відсотками - 10 653,29 доларів США та пені - 
68 209,23 грн (пеня за прострочення сплати кредиту - 17 975,41 грн та пеня за прострочення сплати відсотків - 50 233,82 грн).
У задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року скасовано рішення Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 2017 року в частині позову публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та позову ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору поруки припиненим, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції, яким було відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про поновлення законних прав та інтересів споживача банківських послуг та визнання недійсним кредитного договору, залишено без змін.
 
Останньою постановою Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 
2019 року апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 31 липня 
2017 року в частині відмови у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» та в частині повного задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 74 451,49 доларів США та 68 209,23 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 579,89 доларів США та 43 825,80 грн.
Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано поруку за договором поруки від 25 грудня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 такою, що припинена, за період 
з 25 грудня 2007 року по 12 січня 2016 року.
У задоволенні іншої частини зустрічного позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника у повному обсязі, а з поручителя тільки за період з 12 січня 2016 року по 
04 липня 2017 року, з огляду на припинення поруки щодо іншої частини на підставі положення частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводи
 
У касаційній скарзі АТ «УкрСиббанк» просить змінитипостанову суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 як солідарного боржника та стягнути з неї заборгованість за кредитним договором у розмірі 67 291,49 доларів США, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про припинення поруки щодо строкової заборгованості за кредитом та процентами, оскільки порука припинилася лише в частині певних прострочених платежів. Строкова заборгованість за кредитом станом на 12 січня 2016 року складала 67 716,16 доларів, а за процентами - 729,10 доларів США. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права
Касаційна скарга мотивована тим, що банк не надав суду належних та допустимих доказів наявності заборгованості за кредитним договором. Суд апеляційної інстанції не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором, обмежився лише посиланням на його обґрунтованість, не перевірив період, за який здійснюється стягнення, з чого складається сума заборгованості. Матеріали справи не містять доказів надання банком грошових коштів позичальнику. Суд апеляційної інстанції не врахував зміну банком строку дії кредитного договору та безпідставне нарахування банком поза межами цього строку процентів та пені. Вказує, що його не було повідомлено про розгляд справи судом апеляційної інстанції 18 грудня 2019 року.
 
Відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на касаційну скаргу банку, в якому вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови в частині позову банку до неї як поручителя.
 
У березні 2020 року від ПАТ «УкрСиббанк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому банк посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність прийнятої судом апеляційної інстанції постанови в частині задоволення позову банку до позичальника. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 18 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
25 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є 
ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти (кредит) у іноземній валюті у розмірі 90 760 доларів США, строком 
до 24 грудня 2032 року для придбання квартири.
 
На забезпечення виконання указаних зобов`язань 25 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого 
ОСОБА_2 зобов`язалася перед кредитором відповідати за виконання 
ОСОБА_1 усіх зобов`язань, що виникли з кредитного договору 
від 25 грудня 2007 року. Відповідальність є солідарною.
 
За користування кредитними коштами протягом перших 30 (тридцяти) календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору. У випадку, якщо банк не повідомив позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим договором в попередньому місяці (пункт 1.3.1 договору).
 
У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитного зобов`язання станом на 04 липня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі
74 451,49 доларів США, із яких: заборгованість за кредитом - 
63 798,20 доларів США, заборгованість за відсотками - 10 653,29 доларів США, пені за прострочення сплати кредиту - 17 975,41 грн та пені за прострочення сплати процентів - 50 233,82 грн.
 
Також, встановлено, що останній платіж за тілом кредиту ОСОБА_1 було здійснено 26 вересня 2014 року, а за відсотками за користування кредитом - 25 травня 2015 року.
 
14 березня 2016 року банк направляв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимоги щодо погашення простроченої заборгованості, разом із повідомленням про те, що у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення цієї вимоги про дострокове повернення кредиту, банк буде вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо вимог банку до позичальника
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
 
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Частиною першою статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
При цьому згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений такий обов`язок позичальника, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Судами установлено, що кредит надавався позичальнику строком до 
24 грудня 2032 року.
 
Використовуючи своє право згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України та пунктом 6.1.2 кредитного договору, шляхом направлення 14 березня 
2016 року на адресу відповідачів вимоги про погашення заборгованості на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги з 41 календарного дня з дати відправлення цієї вимоги, банк змінив строк виконання зобов`язання з 24 грудня 2032 року 
на 24 квітня 2016 року.
 
Тобто, ПАТ «УкрСиббанк» використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.
 
Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.
 
Встановивши строк виконання зобов`язань 24 квітня 2016 року, банк продовжував нараховувати пеню та проценти після цієї дати, про що свідчить розрахунок заборгованості, у якому зазначені платежі нараховувались до 04 липня 2016 року, тобто після закінчення строку дії кредитного договору.
 
У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
 
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
Верховний Суд, скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції 
від 23 листопада 2017 року, звертав увагу суду апеляційної інстанції на зміну банком строку кредитного договору та неможливість нарахування кредитором процентів та пені поза його межами, однак апеляційний суд на висновки суду касаційної інстанції, які є для нього обов`язковими під час нового розгляду справи, уваги не звернув, стягнув з позичальника заборгованість за процентами та пенею поза межами строку дії договору, у зв`язку із чим допустив порушення норм процесуального права (положення частини п`ятої статті 411 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права (положення статей 1048, 1050 ЦК України).
 
Так, відповідно до наданого банком розрахунку, який не спростовано 
ОСОБА_1 , станом на 24 квітня 2016 року розмір заборгованості позичальника за процентами складав 9 182, 79 доларів США, а розмір пені за прострочення сплати кредиту - 12 373,07 грн та пені за прострочення сплати процентів - 35 811,09 грн.
 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що з позичальника підлягає стягненню заборгованість у межах строку дії кредитного договору (з 25 грудня 2007 року по 24 квітня 2016 року) у розмірі 72 980,99 доларів США та 48 184,16 грн, яка складається із: 63 798,20 доларів США - тіло кредиту; 9 182, 79 доларів США - проценти; 12 373,07 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 35 811,09 грн - пеня за прострочення сплати процентів.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення з позичальника кредитної заборгованості із визначенням її складових.
 
При цьому банк надав докази на підтвердження виконання ним умов кредитного договору щодо надання кредитних коштів, зокрема виписку з особового рахунку клієнта банку, яка відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) має статус первинного документа (а. с. 44, 191-240 т. 1), однак позичальник не довів повернення цих коштів у розмірі та на умовах, визначених договором, а тому доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про недоведеність надання банком кредитних коштів є необґрунтованими. Крім того, з розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку клієнта банку вбачається, що ОСОБА_1 здійснював погашення кредитної заборгованості 
(а. с. 34-43 т. 1), що свідчить про визнання ним боргу за кредитним договором і обов`язків, які виникли з цього договору, презумпція правомірності якого не спростована.
 
Посилання в касаційній скарзі на неналежне повідомлення ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції про дату, час і місце розгляду справи 
є необґрунтованими, оскільки судова повістка про виклик у судове засідання, зокрема, на 18 грудня 2019 року судом надсилалася адресу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , про що свідчить відмітка на зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення (а. с. 113 
т. 4), а вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).
 
Щодо вимог банку до поручителя
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
 
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Під виконанням сторонами зобов`язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов`язків, що випливають із зобов`язання, передбаченого договором. Отже, «основне зобов`язання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов`язки сторін кредитного договору.
 
Умовами кредитного договору визначено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься відповідно до пункту 1.3.4 з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти.
 
Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.
 
Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.
 
Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов`язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов`язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила 
(з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя.
 
Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
Саме таких висновків щодо застосування норми частини четвертої статті 559 ЦК України дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові
від 13 червня 2018 року (справа № 408/8040/12), на необхідність врахування якої вказував суд касаційної інстанції у постанові від 21 серпня 2019 року.
 
Установивши, що останній платіж за кредитним договором позичальником було сплачено 25 травня 2015 року, а із цим позовом банк звернувся до суду 13 липня 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про припинення поруки в частині щомісячних зобов`язань, які виникли поза межами шестимісячного строку до звернення банку із цим позовом 
(з 25 грудня 2007 року по 12 січня 2016 року).
 
Водночас після направлення вимоги (14 березня 2016 року) про повернення кредиту банк 13 липня 2016 року, тобто у шестимісячний строк, пред`явив до суду позов до поручителя, що вказує на дотримання ним вимог частини четвертої статті 559 ЦК України щодо дострокової вимоги.
 
Таким чином, оскільки банк скористався правом на дострокове повернення кредитних коштів, змінив строк дії основного зобов`язання, пред`явивши цей позов, то у частині основної суми кредиту, повернути яку банк вимагав достроково - 63 798,20 доларів США, та процентів, нарахованих до закінчення строку дії кредитного договору, у розмірі 2 878, 36 доларів США, порука не припинилась.
 
При цьому стягуючи з поручителя солідарно з позичальником пеню за прострочення сплати кредиту у розмірі 12 098,37 грн та пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 31 376, 43 грн, суд апеляційної інстанції, як було вже зазначено вище, не врахував зміну банком строку дії кредитного договору на 24 квітня 2016 року та помилково стягнув вказані кошти за період з 12 січня по 04 липня 2016 року.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку, розмір заборгованості за пенею за період з 12 січня по 24 квітня 2016 року складає 8 140,18 грн (прострочення сплати кредиту) та 21 682 грн (прострочення сплати процентів).
 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що з поручителя солідарно з позичальником підлягає стягненню заборгованість у межах шестимісячного строку до дня звернення банку з цим позовом (в межах строку дії кредитного договору з 12 січня по 24 квітня 2016 року) у розмірі 
66 676,56 доларів США та 29 822,18 грн, яка складається із: 
63 798,20 доларів США - тіло кредиту; 2 878, 36 доларів США - проценти; 
8 140,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 21 682 грн - пеня за прострочення сплати процентів.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині стягнення з поручителя кредитної заборгованості із визначенням її складових.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
В іншій частині оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
 
За змістом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Ураховуючи наведене, судові витрати сплачені сторонами у цій справі підлягають перерозподілу.
 
Судові витрати банку з судового збору складали за подання: позовної 
заяви - 28 743, 01 грн; апеляційної скарги - 31 617,31 грн; касаційної 
скарги - 50 169,84 грн. Всього банком були понесені витрати з судового збору у розмірі 110 530,15 грн (а. с. 69 т. 1, а. с. 163 т. 3).
 
Розмір заявлених вимог - 74 451,49 доларів США та 68 209,23 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 72 980,99 доларів США та 48 184,16 грн (97,05 %).
 
Оскільки позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору підлягає стягненню з відповідачів пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 
107 269,51 грн (110 530,15 х 97,05 %) 
 
Враховуючи пропорційність задоволених позовних вимог з ОСОБА_1 на користь банку підлягає стягненню судовий збір у розмірі 63 718,09 грн, 
а з ОСОБА_2 - 43 551,42 грн.
 
Разом з тим, за подання апеляційної та касаційної скарг ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 49 691,61 грн (а. с. 9 т. 4). 
 
З огляду на зміну розміру стягнутої заборгованості за кредитним договором, з банку на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 
1 465, 90 грн (49 691,61 грн х 2,95 %).
 
Частиною десятою статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
 
За таких обставин, з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 62 252,19 грн (63 718,09 - 1 465,90).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
                                                            ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_1 та акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року 
в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного 
товариства «УкрСиббанк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та розподілу судових витрат змінити.
 
Суму заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2007 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк», змінити, визначивши її у розмірі
72 980,99 доларів США та 48 184,16 грн, яка складається із: 
63 798,20 доларів США - тіло кредиту; 9 182, 79 доларів США - проценти; 
12 373,07 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 35 811,09 грн - пеня за прострочення сплати процентів.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 на користьакціонерного товариства «УкрСиббанк» 62 252,19 грн судових витрат зі сплати судового збору.
 
Суму заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2007 року, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 солідарно із ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк», змінити, визначивши її у розмірі 66 676,56 доларів США та 
29 822,18 грн, яка складається із: 63 798,20 доларів США - тіло кредиту; 
2 878, 36 доларів США - проценти; 8 140,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 21 682 грн - пеня за прострочення сплати процентів.
 
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «УкрСиббанк» 43 551,42 грн судових витрат зі сплати судового збору.
 
В іншій частині постанову Полтавського апеляційного суду від 18 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович