ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Юрко І.В. (доповідач), суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року в адміністративній справі №280/3/20 (головуючий суддя першої інстанції Стрельнікова Н.В.) за позовом ОСОБА_1 до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

В С Т А Н О В И В :
Позивач 26.12.2019 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку, в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати їй грошової компенсації за відпустки як військовослужбовцю-жінці, у якої є донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 08.10.2016 року по 13.06.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.06.2019 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, у якої є донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період 08.10.2016 року по 13.06.2019 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13.06.2019 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що до 13.06.2019 року була військовослужбовцем-жінкою, у якої на утриманні перебуває донька 2015 року народження. При звільненні звернулась із рапортом про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як військовослужбовцю-жінці, яка має дітей, за 2016-2019 роки. Після повторного звернення до відповідача, листом від 17.12.2019 року №101/1946 їй було відмовлено у виплаті компенсації. Позивач посилається на приписи ст.19 Закону України «Про відпустки» та правову позицію Верховного Суду, викладену у зразковій справі №620/4218/18, та вважає відмову відповідача безпідставною. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове рішення про задоволення позовних вимог з підстав, зазначених в позові.
В обґрунтування апеляційної скарги вказано, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим. При ухваленні рішення судом не було враховано ту обставину, що у свідоцтві про народження дитини запис про батька зроблено за вказівкою матері, тобто у відповідності до вимог ч.1 ст.135 Сімейного Кодексу України, а тому позивач, як матір, яка самостійно виховує дитину без батька, має право на грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, а тому в суді апеляційної інстанції справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження, про що сторони повідомлені належним чином. 
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне. 
13.06.2019 року позивач - ОСОБА_1 звернулась до начальника групи охорони та патрульно-постової служби взводу охорони та патрульно-постової служби роти Військової служби правопорядку із рапортом про звільнення з військової служби у запас згідно п.п. «ґ» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця-жінку, яка має дитину до 18 років. 
Цим же рапортом, крім іншого, просила виплатити компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016 - 2019 роки відповідно до абзацу 3 статті 19 Закону України «Про відпустки», як одинокій матері.
Наказом начальника Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку від 13.06.2019 року№131 звільнено ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України за п.п. «ґ» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
При цьому при звільненні позивачці не виплачено компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016-2019 роки.
09.12.2019 року (зареєстровано відповідачем 12.12.2019) року представником позивача подано запит до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку щодо виплати позивачці компенсації за невикористані додаткові оплачувані соціальні відпустки за 2016-2019 роки.
Листом від 17.12.2019 року за вих. №101/1946 відповідач відмовив у виплаті з посиланням на відсутність підстав для здійснення такої виплати (а.с.13). 
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати вказаної компенсації, позивач оскаржила таку бездіяльність до суду. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного документу на підтвердження того, що вона самостійно виховує дитину, тобто без участі батька. Також суд першої інстанції зазначив, що позивач з 2016 року до моменту звільнення не зверталась до відповідача із рапортом про надання додаткової соціальної відпустки, а також не надала документів, які б підтверджували статус одинокої матері.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно із п.8 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Статтею 4 Закону України «Про відпустки» передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно із пунктами 17 і 18 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Посилання позивача на правову позицію, висловлену Верховним Судом у рішенні від 16.05.2019 року у зразковій справі №620/4218/18, суд вважає помилковим, оскільки такий правовий висновок стосується надання компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену ст.16-2 Закону України «Про відпустки».
У даному випадку позивач стверджує, що мав право на додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів, як одинока матір, яка працює і має дитину віком до 15 років.
Відповідно до ст.19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
Визначення «одинокої матері» наведено у п.5 ч.12 ст.10 Закону України «Про відпустки», а також у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9.
Пунктом 5 ч.12 ст.10 Закону України «Про відпустки» визначає одиноку матір як таку, яка виховує дитину без батька, факт утримання для надання відпустки значення не має.
У пункті 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Пунктом 5 ч.12 ст.10 Закону України «Про відпустки» зазначено, що щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері); опікунам, піклувальникам або іншим самотнім особам, які фактично виховують одного або більше дітей віком до 15 років за відсутності батьків.
Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).
З матеріалів справи вбачається, що позивач проходила службу в Запорізькому зональному відділі Військової служби правопорядку.
Позивач має неповнолітню дитину - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.10).
13.06.2019 року ОСОБА_1 подала рапорт про звільнення її з військової служби у запас згідно п.п. «ґ» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як військовослужбовця-жінку, яка має дитину до 18 років (а.с.12). 
Цим же рапортом ОСОБА_1 просила, крім іншого, виплатити компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016 - 2019 роки відповідно до абзацу 3 статті 19 Закону України «Про відпустки», як одинокій матері.
Апеляційний суд звертає увагу, що до рапорту будь-яких документів на підтвердження статусу одинокої матері позивачем не додано.
Наказом начальника Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку від 13.06.2019 року№131 звільнено ОСОБА_1 з військової служби в запас Збройних Сил України за п.п. «ґ» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.8).
При звільненні позивачці відмовлено у виплаті компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016-2019 роки, про що позивач ознайомлена особисто 14.06.2019 року (а.с.12-зворіт).
Також з матеріалів справи вбачається, що 09.12.2019 року (зареєстровано відповідачем 12.12.2019 року) на запит представника позивача до Запорізького зонального відділу Військової служби правопорядку, останнім листом від 17.12.2019 року повідомлено про відсутність підстав для виплатити ОСОБА_1 компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку за 2016 - 2019 роки відповідно до статті 19 Закону України «Про відпустки», як одинокій матері (а.с.13).
З наведених вище матеріалів справи та тексту адміністративного позову вбачається, що ані до рапорту про звільнення від 13.06.2019 року, ані до запиту адвоката від 09.12.2019 року позивачем документів на підтвердження статусу одинокої матері не надавалось.
До адміністративного позову позивач крім свідоцтва про народження дитини додала витяг з Державного реєстру актів цивільного стану про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України (а.с.11).
Тобто, позивач лише до позову додала документи, що підтверджують її статус як одинокої матері та підтверджують право на отримання соціальної додаткової відпустки, або компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку при звільненні.
Апеляційний суд зазначає, що особа, заявляючи про наявність у неї будь-якого права, для можливості його реалізації повинна надати суб`єкту владних повноважень відповідні документи на підтвердження наявності у неї такого права. 
Проте, як зазначалось вище, при зверненні з рапортом про звільнення та виплати компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку як одинокій матері, тобто з 13.06.2019 року аж до подання 26.12.2019 року ОСОБА_1 адміністративного позову, позивач будь-яких документів на підтвердження статусу одинокої матері відповідачу не подавала. 
З листа відповідача від 17.12.2019 року вбачається, що протягом всього строку служби позивачем будь-яких документів на підтвердження статусу одинокої матері не надавалось, заяв про надання соціальної додаткової відпустки не подавалось.
Вказані обставини позивачем в апеляційній скарзі не спростовані.
Відтак, як на момент проходження служби та і на момент звільнення ОСОБА_1 , а також впродовж шести місяців після звільнення, так і на час подання запиту представником позивача, відповідач не мав в наявності відповідних документи для задоволення заяви ОСОБА_1 про виплату компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку як одинокій матері, а відтак відмова відповідача в наданні такої компенсації позивачу на час розгляду заяви про звільнення (13.06.20119 року) та на час розгляду запиту адвоката, є правомірною.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Оскільки дана справа судом першої інстанції визнана незначною, розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року в адміністративній справі №280/3/20 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2020 року в адміністративній справі № 280/3/20 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак