ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України
11 листопада 2020 року
м. Харків
справа № 953/20040/19
провадження № 22-ц/818/3679/20
Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Кравченко О.О.,
ім`я (найменування) сторін:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
представники - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_8 - представника ОСОБА_2 на ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2020 року в складі судді Зуба Г.А.,
у с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та поділ майна подружжя.
Позов мотивовано тим, що з 01 лютого 1999 року вона з ОСОБА_2 перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року. За час перебування у шлюбі вони придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; автостоянку № 8 загальною площею 19,9 кв. м. на цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18 за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_3 на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, загальною площею 489,6 кв. м., в будівлі літ. А-7, А1-2 загальною площею 170,9 кв. м.; машиномісце (паркінг) № 2/52 загальною площею 14,8 кв. м. в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), яка розташована за адресою АДРЕСА_4 ; приміщення-апартамент № 4 загальною площею 100,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 ; паркінг (машиномісце) № НОМЕР_1 загальною площею 13,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_6 загальною площею 151,40 кв. м. за адресою: АДРЕСА_7 ; нежитлові приміщення на першому поверсі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею на першому поверсі - 704,3 кв. м. та в підвалі загальною площею 547,2 кв. м. за цією ж адресою.
Вказувала, що з метою приховати спільне майно та відчужити його без її згоди, ОСОБА_2 ініціював штучний судовий процес, в межах якого ухвалою Київського районного суду міста Донецька від 06 червня 2014 року між ним та ОСОБА_9 затверджено мирову угоду, згідно з умовами якої в рахунок погашення боргу за договором позики від 13 серпня 2012 року, укладеним між ними на суму 5 000 000 грн, належне ОСОБА_2 нерухоме майно переходить ОСОБА_9 для розвитку бізнесу. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2016 року ухвалу суду першої інстанції про затвердження мирової угоди скасовано.
Зазначала, що ОСОБА_2 без її згоди відчужив спірне майно іншим особам, чим порушив її право на частку у спільній сумісній власності подружжя. Оскільки спільне майно вибуло з власності подружжя поза її волею, ОСОБА_1 просила витребувати вказане майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.
В заяві про забезпечення позову позивачка просила накласти арешт на вказане нерухоме майно та заборонити Міністерству юстиції України, його територіальними органами, Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, нотаріусам, акредитованим суб`єктам, а також будь-яким іншим суб`єктам державної реєстрації вчиняти та/або скасовувати дії у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, та/або корегувати зміни до записів, в тому числі шляхом обтяження вище вказаних об`єктів нерухомого майна.
Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 може відчужити спірне майно, що істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду та ефективний захист її прав. Деяке спірне майно було навмисно поділено з метою створення нових об`єктів та неможливості їх ідентифікувати як об`єкт права спільної сумісної власності подружжя. Вважає, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, а також заборони державним реєстраторам вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно будь-які реєстраційні дії, які матимуть наслідком зміну власників спірного нерухомого майна, дозволить зберегти спірне нерухоме майно у власності відповідачів.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково. Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження квартири АДРЕСА_9 , реєстраційний № 468654180000, та 1/2 частини нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-11, 25, загальною площею 704,3 кв. м. (реєстр. № 602942163101), та підвалу (реєстр. № 1340601363101, та № 1340578463101) в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_10 - до вирішення справи по суті. В іншій частині заяви - відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Однак, оскільки арешт є найбільш обтяжливим заходом, а позивачкою не доведено необхідності вжиття саме такого заходу забезпечення позову, суд першої інстанції вважав співмірним забезпечити позов шляхом заборони відчуження спірного майна, обсяг якого визначено відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, а саме - щодо квартири АДРЕСА_11 та нежитлових приміщень 1-го поверху № 1-11, 25, загальною площею 704,3 кв. м. та підвалу в літ. «А-5» за адресою: АДРЕСА_10 . В іншій частині суд першої інстнції вважав, що заява задоволенню не підлягає у зв`язку з відсутністю доказів належності майна відповідачам на час розгляду заяви.
19 травня 2020 року ОСОБА_8 - представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не доведена реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не свідчить про необхідність вжиття заходів забезпечення позову. Оголошення на сайті «ОЛХ» про продаж нежитлових приміщень по АДРЕСА_10 не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки неможливо ідентифікувати особу, що розмістила таке оголошення. За вищезазначеною адресою розташована адміністративна будівля, власниками приміщень якої є декілька осіб. Судом не встановлено, яке саме спірне майно є об`єктом продажу, у зв`язку з чим ОСОБА_2 розміщено відповідне оголошення. Вказав, що забезпечення позову буде перешкоджати господарській діяльності фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 , які здійснюють підприємницьку діяльність зі здачі в оренду об`єктів спірного нерухомого майна. Вважав, що суд першої інстанції вийшов за межі заяви, застосувавши інший вид забезпечення позову, ніж зазначений позивачкою. При цьому частки у спірному майні не виділено в натурі, не визначено за площею чи номерами приміщень, а тому виконати таке судове рішення не є можливим. Заява про забезпечення позову подана у жовтні 2019 року та розглянута Київським районним судом міста Харкова у квітні 2020 року. За цей час відповідачами не вчинялося жодних дій, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду. Також, посилається на відсутність у заяві ОСОБА_1 про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення.
Інші учасники справи ухвалу суду першої інстанції не оскаржили, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Предметом спору у даній справі є визнання права право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя та витребування цього майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 ; автостоянки № 8 загальною площею 19,9 кв. м. на цокольному поверсі житлового будинку літ. А-18 за адресою: АДРЕСА_2 ; нежитлових приміщеннь за адресою: АДРЕСА_3 на 3-му поверсі в будівлі літ. А-7, загальною площею 489,6 кв. м., в будівлі літ. А-7, А1-2, загальною площею 170,9 кв. м.; машиномісця (паркінг) № 2/52 загальною площею 14,8 кв. м. в будівлі підземної автомобільної стоянки літ. А-2 (шоста черга будівництва, блок 8.2), за адресою АДРЕСА_4 ; приміщення-апартаменту № 4 загальною площею 100,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 ; паркінгу (машиномісце) № НОМЕР_1 загальною площею 13,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_5 ; квартири АДРЕСА_6 загальною площею 151,40 кв. м. за адресою: АДРЕСА_7 ; нежитлового приміщення 1-го поверху та підвалу, що розташовані за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею на першому поверсі - 704,3 кв. м. 
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 лютого 2020 року № 198814881 вбачається, що ОСОБА_2 , зокрема, є власником нежитлового приміщення 1-го поверху № 1-11, 25 загальною площею 704,3 кв. м. та підвалу № 1-7, 28-32 загальною площею 481,7 кв. м., в літ. А-5, за адресою: АДРЕСА_10 та 3/4 частин квартири АДРЕСА_11 . Інша 1/4 частина належить ОСОБА_3 .
Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 просила вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, що є предметом позову, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може ускладнити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову. 
Такий правовий висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції врахував обставини, які можуть утруднити в майбутньому виконання рішення суду, якщо воно буде ухвалене на користь позивача,  та дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження цього майна.
Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів може призвести до подальшого відчуження майна, яке є предметом спору, що в свою чергу ускладнить виконання можливого рішення суду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Посилання ОСОБА_8 - представника ОСОБА_2 на те, що позивачкою не доведено реальну загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, не можуть бути прийняті до уваги. Право власності на спірні нежитлові приміщення по АДРЕСА_10 зареєстровано за ОСОБА_2 , право власності на квартиру АДРЕСА_11 зареєстровано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3/4 та 1/4 частина відповідно). Зазначені особи можуть розпорядитися цим майном, а тому, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого відчуження майна, що, в свою чергу, ускладнить виконання можливого рішення суду.
Доводи відповідача, що вжиті заходи забезпечення перешкоджають його та ФОП ОСОБА_4 підприємницької діяльності зі здачі в оренду об`єктів спірного нерухомого майна безпідставні. Заборона відчуження майна обмежує правомочності власника лише щодо його відчуження на користь інших осіб та не порушує право власника на користування майном, в тому числі й на укладання правочинів, які не пов`язані з переходом права власності. Отже, обраний вид забезпечення позову не порушує право власника на користування майном, а лише обмежує право відчуження на час розгляду справи задля збереження майна у власності певних осіб.
Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. Ухвала Київського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2020 року є законною, постановленою з дотриманням норм процесуального права, підстави для її скасування відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 149, 150, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Журкова Віталія Івановича - представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 
Повне судове рішення складено 20 листопада 2020 року.
Головуючий                                                                  А.В. Котелевець
Судді                                                                         І.В. Бурлака 
В.Б. Яцина