Ухвала
 
20 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/20125/19
провадження № 61-14622ск20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного комунального підприємства «Луцьктепло» про зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом.
 
Покликався на те, що проживає в квартирі АДРЕСА_1 , послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води в яку здійснює ДКП «Луцьктепло».
 
Позивач вказував, що оплату вказаних послуг він здійснює у розмірі обов`язкового платежу з урахуванням житлової субсидії. В період з травня 2017 року до квітня 2018 року внаслідок позбавлення його житлової субсидії, він не мав можливості сплачувати кошти за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, оскільки нарахована до сплати сума перевищувала розмір його пенсії. Разом з тим, у період з 01 травня 2016 року до 01 листопада 2018 року ціна (тариф) на ці послуги була значно завищена за рахунок включення до їхньої собівартості незаконної, економічно необґрунтованої та завищеної ціни на природний газ, на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 315 від 27 квітня 2016 року, яка рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 березня 2019 року визнана протиправною та нечинною з моменту її прийняття. Отже, йому, як побутовому індивідуальному споживачу житлово-комунальних послуг із централізованого опалення та постачання гарячої води, вказані послуги в період із 01 травня 2016 року до 01 березня 2019 року надавалися за вартістю, до складу яких входили витрати на придбання природного газу, за ціною, визнаною судовим рішенням незаконною та економічно необґрунтованою.
 
Крім того зазначав, що на його звернення відповідачем, в межах своєї компетенції, було повідомлено, що ДКП «Луцьктепло» не є ліцензіатом НКРЕКП у сфері теплопостачання і ліцензування його діяльності здійснюється Волинською обласною державною адміністрацією, а тарифи встановлюються Луцькою міською радою. При цьому, органом місцевого самоврядування було встановлено тарифи на комунальні послуги в збільшеному розмірі на 12,6 %.
 
Ураховуючи наведене, позивач ОСОБА_1 , доповнивши та змінивши позовні вимоги, просив суд зобов`язати ДКП «Луцьктепло» здійснити наступні дії: перерахунок вартості послуги з централізованого опалення, нарахованої йому в період з 01 травня 2016 року до 01 березня 2019 року; перерахунок вартості тарифу на послугу з централізованого опалення, нарахованої в період з жовтня 2017 року до квітня 2019 року, зі знижкою на 12,6 % за 1 кв. м за місяць; перерахунок вартості послуги з постачання гарячої води, нарахованої йому в період з 01 травня 2016 року до 01 березня 2019 року.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року, яке залишено без змін постановою Волинського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
06 жовтня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга  ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 
 
Предметом позову у цій справі є зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Справа є незначної складності та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржувані заявником рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року та постанова Волинського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 лютого 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного комунального підприємства «Луцьктепло» про зобов`язання здійснити перерахунок вартості послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко
 
                                                                                                             І. М. Фаловська