КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
25 листопада 2020 року
 
справа №753/20435/17 
                                      
провадження № 22-ц/824/8109/2020   
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            судді-доповідача: Музичко С.Г.,
            суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.,
при секретарі: Русинчук І.І.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 
відповідач -  ОСОБА_2 
третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві
 
            розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну  справу  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві про визнання договору дарування частини квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину,
В С Т А Н О В И В :
 
В липні 2016 року ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулась із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частини квартири недійсним, застосування наслідків недійсності правочину.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року  у задоволенні позову відмовлено. 
Не погоджуючись із рішенням суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.
В поданій скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. 
В обґрунтування вимог посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини справи. Зазначає, що ОСОБА_2 не прийняла в дар 2/3 частки спірної квартири, в квартирі не проживала, оплату за комунальні послуги не здійснювала, а тому вважає, що договір дарування є недійсним. Зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано наслідки пропуску строків позовної давності. Також вказує, що судом не взято до уваги те, що дарувальник ОСОБА_4 в своїх поясненнях вказувала на укладення договору довічного утримання. Укладення договору дарування не відповідало внутрішній волі ОСОБА_4 , що є підставою для визнання правочину недійсним.
В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.
В судовому засіданні відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Третя особа в судове засідання не з`явилась, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялась належним чином.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із відсутності доказів того, що при укладенні договору ОСОБА_4 помилялась у природі підписаного договору, а також відсутності існування домовленості між померлою та  відповідачем про довічне утримання ОСОБА_4 . 
Колегія суддів  погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.56 т.2).
12.11.1999 року Дарницькою дистанцією цивільних споруд Південно-Західної залізниці було видано свідоцтво про право власності на житло, за яким ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 є власниками квартири АДРЕСА_1 в рівних долях, тобто вказані особи є власниками по 1/3 частині квартири кожний (а.с.7; 105 т.1). 
ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане Сьомою Київською державною нотаріальною конторою 26.05.2005 року за реєстром №4у-1623, за яким вона стала власницею іншої 1/3 частини спірної квартири, яка належала ОСОБА_5 (т.1, а.с.106).
12.07.2002 року ОСОБА_4 склала заповіт, за яким заповіла частину своєї квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 (а.с.71 т.2).
04.04.2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , який  посвідчений державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Паньшиною О.В. і зареєстрований у реєстрі №4-817 (а.с.13; 104 т.1). 
22.04.2009 року вказаний договір був зареєстрований в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» за №8038, що підтверджується ксерокопією реєстраційного посвідчення № НОМЕР_2 (а.с.14 т.1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с.57 т. 2).
Ухвалою Дарницького районного суду від 03 квітня 2019 року здійснено заміну позивача ОСОБА_4 на її правонаступника ОСОБА_1 . 
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи (відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року, справа № 335/4192/16-ц).
Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада  2009 року №9  роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним ОСОБА_4 посилалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, укладений договір дарування не відповідає її внутрішній волі. Зазначала, що після укладення договору  вона родовжувала проживати у спірній квартирі, та відповідач не виконувала домовленостей щодо її утримання та забезпечення. З 2014 року по 2016 рік у зв`язку із травмою ОСОБА_4 деякий час проживала в квартирі відповідача, однак належної уваги та турботи ОСОБА_2 не проявляла. З 2016 року стосунки між ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 погіршились, у зв`язку із чим остання почала проживати у спірній квартирі.
Із укладеного договору дарування слідує, що при підписанні правочину сторони попередньо ознайомлені з правовими наслідками правочину, усвідомлюють природу цього правочину та значення своїх дій, перебувають у здоровому розумінні  та ясній пам`яті, діють добровільно за відсутності будь якого примусу. 
З письмових пояснень нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний договір дарування, відомо, що ОСОБА_4 виявила бажання подарувати належну відповідачу частину квартири, безпосередньо дарувальником було зібрано всі необхідні документи для укладення угоди. Дарувальнику було роз`яснено сутність договору та його правові наслідки, договір відповідав волі дарувальника (а.с.128 т.2).
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 заповіла відповідачу  належну  їй частину квартири, а тому ОСОБА_4 не було необхідності додатково оформлювати договір дарування на користь відповідача, інакше як у випадку наявності інших домовленостей стосовного свого утримання колегія суддів не приймає, оскільки заповідач скористалась своїм правом відповідно до ст.ст. 1233-1235 ЦК України.
Крім того, наявність заповіту також підтверджує намір ОСОБА_4 щодо безоплатної  передачі майна відповідачу.
           Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 досягнувши повноліття не прийняла в дар 2/3 частки спірного майна, оскільки в квартирі не проживала, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд і  має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Крім того, колегія суддів також приймає до уваги, що 1/3 частина спірної квартири  належить ОСОБА_1 , який є позивачем по справі, та проживає із дружиною у вказаній  квартирі.  З пояснень відповідачки слідує, що між нею та ОСОБА_1 склались неприязні стосунки.  
Несплата комунальних послуг та нездійснення  ремонту відповідачем не можуть бути підставою для визнання договору дарування недійсним.
 Періодичне  проживання ОСОБА_4  у квартирі після укладення договору дарування також не є безумовною підставою для висновку, що укладаючи оспорюваний договір дарування, позивач помилилась щодо природи правочину.
            Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_4 в своїх поясненнях та листах вказано, що нею було укладено договір довічного утримання, колегія суддів оцінює критично з огляду на наступне. 
Зі змісту позовної заяви слідує, що після укладення договору дарування, який ОСОБА_4 вважала договором довічного утримання, відповідачем на той час вже не виконувались домовленості щодо забезпечення та утримання ОСОБА_4 . Таким чином, на момент підписання договору у 2009 році та значний час після цього ОСОБА_4 , розуміючи, що умови договору довічного утримання відповідачем не виконуються,  не оспорювала укладений договір, а отже і не мала сумнів щодо природи правочину та звернулась до суду лише в 2016 році.   
Посилання апелянта на те, що при укладенні спірного договору ОСОБА_4 роз`яснено її права та обов`язки не свідчить про її чітке волевиявлення  стосовно порядку та підстав відчуження своєї частки в квартирі, колегія суддів оцінює критично, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що  померла, на момент укладення договору, не усвідомлювала значення своїх дій. 
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач не помилялися з приводу природи оспорюваного договору дарування, розуміла зміст прав та обов`язків, які у них виникають на підставі такого договору. 
За таких обставин,  колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд  
 
               П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів  
 
            Суддя-доповідач                                                                    
 
            Судді