ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року	Львів	Справа № 260/1741/20 пров. № А/857/11801/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                              Обрізко І.М., 
суддів                                                                                  Іщук Л.П., Онишкевича Т.В., 
за участю секретаря судового засідання                              Лутчин А.М.,
за участю позивача                                                             ОСОБА_1 ,
за участю представника позивача                                        Гетика О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року, прийняте суддею Ващилін Р.О. о 13 годині 26 хвилині у місті Ужгороді, повний текст складений 08.09.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

                                                          встановив:

ОСОБА_1 (надалі – позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (надалі – ГУ Нацполіції в Закарпатській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 14.04.2020 року №901 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників Ужгородського РВП та Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області» в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення зі служби в поліції; визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 14.04.2020 року №87о/с по особовому складу, в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліції» за п. 6 (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України); поновлення ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області; стягнення з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 15.04.2020 року до дня ухвалення рішення у справі.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року позов задоволено.
Задовольняючи позов, суд виходив з того, що  ні Законом України «Про Національну поліцію», ні Дисциплінарним статутом, чи іншими нормативно – правовими актами не врегульовані питання відповідальності поліцейського за прогул. Відтак, застосуванню підлягають норми трудового законодавства (покликання на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31.10.2019 року у справі №825/598/17).
Суд також врахував позицію Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №459/2618/17, відповідно до якої поважними причинами відсутності працівника на роботі визнаються такі, що виключають вину працівника.
Суд звернув увагу на те, що наявність поважних причин неявки на роботу за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (постанова Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі № 459/2618/17 та від 25.03.2020 року у справі №200/1648/17). Відповідач не стверджує про недостовірність медичної довідки та не заперечує факт відвідування 13.03.2020 року позивачем лікаря. У разі, якщо у відповідача виникли сумніви у достовірності записів у медичній документації, останній мав право перевірити їх дійсність шляхом направлення запиту до відповідного медичного закладу, чого зроблено не було.
Суд відхилив твердження відповідача про те, що фактично ОСОБА_1 був відсутній на роботі з 13 по 15 березня 2020 року з огляду на характер його служби, оскільки вказані обставини не були підставою для його звільнення відповідно до наказів №901 від 14.04.2020 року та №87 о/с від 14.04.2020 року.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, ГУ Нацполіції в Закарпатській області подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції ухвалено рішення із  невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що згідно наданої Ужгородським ВП інформації встановлено, що позивач з 13 по 15 березня 2020 року повинен був перебувати на службі, однак, безпричинно був відсутній. Відсутність 13.03.2020 року без поважних причин на службі підтверджується поясненнями працівників кримінальної поліції  та керівництва підрозділів.
З приводу тверджень суду першої інстанції про те, що відповідач не ставив під сумнів законність довідки, то із відповіді на запит вбачається, що позивач не був на прийомі у лікаря (звертався по телефону) та підтверджено, що довідка не звільняє від роботи.
Також апелянт звернув увагу на те, що згадана довідка не відповідає вимогам  Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом МОЗ №455 від 13.11.2001 року, зокрема, не вказано військове звання позивача, місце проходження служби, причину тимчасової непрацездатності, час, на який позивач звільняється від служби  та з якого часу слід приступити до виконання обов`язків. Маються покликання на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10.12.2019 року у справі №814/893/17 та від 31.07.2019 року у справі №815/810/18.
Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд не в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах Національної поліції на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції УВП ГУНП в Закарпатській області. 
28.03.2020 року начальник УВП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_2 звернувся з рапортом до начальника ГУНП в Закарпатській області, в якому повідомив про відсутність на робочих місцях підлеглих працівників, в тому числі, ОСОБА_1 з 01.01.2020 року та просив призначити службове розслідування.
Наказом ГУНП в Закарпатській області «Про створення дисциплінарної комісії та призначення службового розслідування» від 30.03.2020 року №796 призначено службове розслідування за фактом не виходу на службу з 01.01.2020 року без поважних причин, в тому числі, ОСОБА_1 .
Як вбачається з висновку службового розслідування, опитані співробітники УВП ГУНП в Закарпатській області та ВКП УВП ГУНП в Закарпатській області повідомили, що ОСОБА_1 з 01 січня по 30 березня 2020 року на службу не виходив. Разом з тим, службовим розслідуванням встановлено, що у період з 19.12.2019 року по 12.02.2020 року ОСОБА_1 перебував у відпустці, а з 13.02.2020 року – на лікарняному, про що усно в телефонному режимі повідомив начальника ВКП УВП ГУНП в Закарпатській області та працівників СКЗ УВП ГУНП в Закарпатській області. Відповідно до інформації з КНП «Мукачівська ЦРЛ», у період з 12 лютого по 12 березня 2020 року та з 16 березня по 03 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні у Мукачівській ЦРЛ, що підтверджується листками непрацездатності серії АКА №076882 від 12.02.2020 року, серії АКА №077555 від 29.02.2020 року, серії АКА 077780 від 16.03.2020 року. 
Таким чином, службовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 13.03.2020 року повинен був перебувати на службі, однак безпричинно був відсутній, що свідчить про скоєння останнім дисциплінарного проступку та грубе порушення вимог Дисциплінарного статуту Національної поліції України, Закону України «Про Національну поліцію», Правил етичної поведінки поліцейських, Кодексу законів про працю.
При цьому з метою уникнення відповідальності ОСОБА_1 повідомив дисциплінарну комісію, що 13.03.2020 року був відсутній на службі у зв`язку з тим, що перебував на прийомі у лікаря у Мукачівській ЦРЛ, а тому з поважних причин. 
За результатами проведеного службового розслідування складено Висновок від 13.04.2020 року, затверджений начальником ГУНП в Закарпатській області, відповідно до якого відомості, що стали підставою для призначення службового розслідування, вважати такими, що підтвердилися. За скоєння дисциплінарного проступку та грубе порушення вимог п.п. 1 п. 1 та пп. 2 п. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.п. 1, 2 п. 1 ст. 18 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 п. 1 розділу 2 Правил етичної поведінки поліцейських, п. 7 розділу ІV Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю, що проявилося у невиході на службу 13 березня 2020 року ОСОБА_1 , відповідно до пп. 7 п. 3 ст. 13 розділу 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, звільнити із служби в поліції.
П. 1 наказу ГУНП в Закарпатській області від 14.04.2020 року №901 за скоєння дисциплінарного проступку та грубе порушення вимог п.п. 1 п. 1 та пп. 2 п. 3 ст. 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, п.п. 1, 2 п. 1 ст. 18 Закону України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію», п.п. 1, 2 п. 1 розділу 2 Правил етичної поведінки поліцейських, п. 7 розділу ІV Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України та п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю, що проявилося у невиході на службу 13 березня 2020 року ОСОБА_1 , відповідно до пп. 7 п. 3 ст. 13 розділу 3 Дисциплінарного статуту Національної поліції України звільнено із служби в поліції.
Наказом ГУНП в Закарпатській області від 14.04.2020 року №87 о/с, відповідно до ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», звільнено зі служби в поліції за п. 6 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) капітана поліції ОСОБА_1 , оперуповноваженого відділу кримінальної поліції УВП ГУНП в Закарпатській області, з 14.04.2020 року.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (надалі – Закон №580).        
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону №580 поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.
За приписами ч. 1, 2 ст. 19 Закону №580 у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження регламентується нормами Закону України «Про Дисциплінарний статут Національної поліції України» №2337-VIII від 15.03.2018 року (далі – Дисциплінарний статут).
Службова дисципліна в розумінні Дисциплінарного статуту є дотриманням поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.
В свою чергу дисциплінарним проступком згідно ст. 12 Дисциплінарного статуту визнається протиправна винна дія чи бездіяльність поліцейського, що полягає в порушенні ним службової дисципліни, невиконанні чи неналежному виконанні обов`язків поліцейського або виходу за їх межі, порушенні обмежень та заборон, визначених законодавством для поліцейських, а також у вчиненні дій, що підривають авторитет поліції.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення є засобом підтримання службової дисципліни, що застосовується за вчинення дисциплінарного проступку з метою виховання поліцейського, який його вчинив, для безумовного дотримання службової дисципліни, а також з метою запобігання вчиненню нових дисциплінарних проступків.
Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до поліцейського, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку або який діяв у стані крайньої необхідності чи необхідної оборони (ч. 2 ст. 13 Дисциплінарного статуту).
Нормами ч. 3 передбачено, що до поліцейських можуть застосовуватися такі види дисциплінарних стягнень:
1) зауваження;
2) догана;
3) сувора догана;
4) попередження про неповну службову відповідність;
5) пониження у спеціальному званні на один ступінь;
6) звільнення з посади;
7) звільнення із служби в поліції.
Стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або в цілому). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня.
Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.
Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.
Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.
Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.
Зазначений висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.03.2020 року у справі № 459/2618/17.
Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.
Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (ухвала Верховного Суду України від 31.10.2002 року у справі № 6-10006кс02).
Пунктами 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України 13.11.2001 року №455 ( надалі - Інструкція №455) передбачено, що Тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.
Відповідно до п. 2.19 Інструкції №455 особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації.
Згідно з пунктом 2.22 Інструкції №455 тимчасова непрацездатність осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу, у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров`я. У разі вибору особою рядового і начальницького складу лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи довідка видається відповідно до пункту 1.9 розділу 1 цієї Інструкції.
За приписами пункту 1.9 Інструкції №455 листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу.
З аналізу положень Інструкції №455  випливає, що випадок тимчасової непрацездатності може засвідчуватися видачею довідки про тимчасову непрацездатність із зазначенням порядкового номера та дати її видачі. При цьому в довідку слід вносити всі ті ж реквізити, що і в бланк листка непрацездатності, відповідно до вимог чинного законодавства України.
Оскільки надана позивачем довідка не відповідає формі, визначеній для листка непрацездатності, її не можна вважати документом, який би підтверджував тимчасову втрату його працездатності, а саме: в довідці не вказано військове звання позивача, місце проходження служби, причину тимчасової непрацездатності, час на який позивач звільняється від служби, з якого часу слід приступити до виконання обов`язків.
Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 29.04.2020 року у справі №814/1126/17, від 10.12.2019 року у справі №814/893/17, від 31.07.2019 року у справі №815/810/18.
Таким чином, довідка, яка, на думку позивача, підтверджує поважність причини відсутності на роботі 13.03.2020 року не відповідає встановленим вимогам чинного законодавства, а також констатує лише факт звернення позивача до медичного закладу і не підтверджує його непрацездатність.
Крім того, під час розгляду справи апелянт надав пояснення про те, що він звернувся до лікаря 13.03.2020 року з ознаками ГРВІ та з підвищеним тиском. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що саме з цього дня лікар повинен був би відкрити позивачу листок непрацездатності (довідку) із зазначенням у ньому встановленого діагнозу хворому та дати, з якої останньому встановлено тимчасову непрацездатність на час захворювання.
Разом з тим, із матеріалів справи, зокрема із довідки, виданої комунальним некомерційним підприємством «Мукачівська центральна районна лікарня» №521 (том 1., а.с.44) вбачається, що  позивач знаходився на амбулаторному лікуванні в поліклінічному відділенні КНП «Мукачівська ЦРЛ» у лікаря гастроентеролога з 16.03. по 03.04.2020 року, виданий листок непрацездатності. Таким чином, пояснення, надані позивачем під час апеляційного перегляду справи щодо звернення 13.03.2020 року до лікаря з ознаками ГРВІ та в подальшому відкриття листка непрацездатності, не узгоджується з обставинами справи (звернення з ознаками ГРВІ та лікувався у гастроентеролога).
Колегія суддів бере до уваги додану до апеляційної скарги відповідь КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Мукачівської міської об`єднаної територіальної громади» на запит ГУ Національної поліції в Закарпатській області від 16.09.2020 року №1183/01-14,  в якій повідомлено, що ОСОБА_1 звернувся за медичною допомогою по телефону з приводу гіпертонічного синдрому. Лікарем надана консультативна допомога в дистанційному режимі. Також звернута увага, що довідка не була зареєстрована в Журналі довідок за 13.03.2020 року та не є документом, що засвідчує непрацездатність особи, а лише підтверджує факт звернення до медичного працівника (том. 2, а.с.14).
Також апеляційний суд звертає увагу, що не приступлення позивачем до роботи 13.03.2020 року потягнуло за собою також не залучення його до роботи 14.03.2020 року та 15.03.2020 року  ( у вихідні дні), так як необхідність такого залучення була, виходячи із принципів безперервності роботи поліції, оплати роботи за календарні дні та ін.
Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Окрім наведеного, суд першої інстанції покликається на практику Верховного Суду яка не в повній мірі узгоджується з обставинами нашої справи, позаяк в такій, довідки підтверджували поважність відсутності працівника на роботі в трудових відносинах, а в даному випадку має місце відсутність особи на публічній службі та коли до медичних довідок встановлюються певні вимоги, що передбачені спеціальними нормами законодавства. 
З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в задоволенні позову.
Апеляційний суд не здійснює розподілу судових витрат в силу вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 315, 317, 321, 322, 325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                            постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задовольнити
Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2020 року у справі № 260/1741/20 та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. М. Обрізко 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	
Повне судове рішення складено 21.12.2020 року.