ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       10 листопада 2020 року        м. Чернівці                  Справа № 724/621/19
Провадження №22-ц/822/862/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Литвинюк І. М.,
суддів: Височанської Н.К., Кулянди М.І.                           
секретар – Собчук І.Я.
за участю: представника позивача – ОСОБА_1 , представника відповідача - Новікова О.П.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, головуючий у І-й інстанції – Ляху Г.О.,  
 
                  ВСТАНОВИВ: 
 У березні 2019 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 28 грудня 2006 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 3202, відповідно до якого банком був наданий відповідачу кредит в сумі 59 000 дол. США. У зв`язку із невиконанням відповідачем умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, 31 травня 2011 року Хотинським районним судом було ухвалено заочне рішення, часткове змінене рішенням апеляційного суду Чернівецької області, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було стягнуто  кредитну заборгованість в сумі 937 1115,79 грн. 
Зазначало, що 17 грудня 2012 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціатива» уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора та отримало право вимоги за вказаним судовим рішенням. Пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти у розмірі 24 % річних в доларах США від простроченої суми згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Зазначало, що відповідач у добровільному порядку не повертає кредитну заборгованість, а тому просило стягнути з ОСОБА_2 в примусовому порядку суму заборгованості в розмірі 1 498 930,84 грн, яка складається з суми заборгованості по процентах в розмірі 24 % річних згідно з п. 6.5 кредитного договору та ст. 625 ЦК України, яка нарахована на суму тіла кредиту за період з 27 січня 2011 року по 11 березня 2019 року в розмірі 1 264 421,99 грн та суми заборгованості по інфляційних витратах згідно зі ст. 625 ЦК України, яка нарахована на суму тіла кредиту за період з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2019 року в розмірі 236 508,85 грн, а також судові витрати.
 Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 серпня 2020 року позов ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» суму заборгованості в розмірі 1 498 930,84 грн, яка складається з суми заборгованості по процентах в розмірі 24 % річних згідно з п. 6.5 кредитного договору № 3202 від 28 грудня 2006 року та ст. 625 ЦК України, яка нарахована на суму тіла кредиту за період з 27 січня 2011 року по 11 березня 2019 року в розмірі 1 262 421,99 грн та суми заборгованості по інфляційних витратах згідно зі ст. 625 ЦК України, яка нарахована на суму тіла кредиту за період з 01 березня 2016 року по 28 лютого 2019 року в розмірі 236 508,85 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. 
В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 
Посилається на те, що позивачем заявлено позовну вимогу не про стягнення 24 % річних у доларах США, а про стягнення 24 % у гривні, що суперечить умовам договору та диспозиції ст. 625 ЦК України. З умов договору чітко не вбачається, що позовна заява давність була збільшена саме для звернення до суду з позовною заявою про стягнення інших процентів, встановлених договором у порядку ст. 625 ЦК України. 
Вважає, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. 
 На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
 Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування відповідачем кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі п. 6.5 кредитного договору № 3202 від 28 грудня 2006 року у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 28 грудня 2006 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 3202, відповідно до якого банком був наданий відповідачу кредит в сумі 59 000 дол. США із кінцевим терміном повернення не пізніше 27 грудня 2026 року, процентна ставка 13 % річних в доларах США.
31 травня 2011 року Хотинським районним судом Чернівецької області ухвалено заочне рішення, відповідно до якого з ОСОБА_2 та фінансового поручителя ОСОБА_3 на користь ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» солідарно стягнуто кредитну заборгованість в сумі 937 1115,79 грн.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року скасовано рішення Хотинського районну суду Чернівецької області в частині солідарного стягнення кредитного боргу з поручителя ОСОБА_3 , в іншій частині рішення районного суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, заочне рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2011 року в не скасованій частині та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 15 лютого 2017 року залишено в силі.
17 грудня 2012 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціатива» уклали договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора за договором про іпотечний кредит №3202 від 28 грудня 2006 року, а також отримало право вимоги за вказаним судовим рішенням.
Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2015 року замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом, виданого у вказаній цивільній справі, а саме стягувача ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на ТОВ «Кредитні ініціатива».
Постановою апеляційного суду Чернівецької області від 19 вересня 2018 року ухвалу Хотинського районного суду від 07 травня 2018 року частково змінено та замінено стягувача АТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи» у виконавчому листі, який виданий Хотинським районним судом Чернівецької області 11 грудня 2017 року щодо примусового виконання рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» боргу за кредитним договором в сумі 937115,79 грн.
Постановою Верховного Суду від 30 січня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Хотинського районного суду Чернівецької області від 07 травня 2018 року в незміненій частині та постанову апеляційного суду Чернівецької області від 19 вересня 2018 року залишено без змін.
У відповідності до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з пунктом 5.2.8 договору про іпотечний кредит у випадку прострочення позичальником виконання зобов`язання по поверненню банку суми боргу за цим договором він зобов`язаний відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежу.
Пунктом 6.5 договору про іпотечний кредит визначено, що у випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, він сплачує проценти в розмірі 24 % річних в доларах США від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
 З наданого позивачем розрахунку за період з 27 січня 2011 року по 11 березня 2019 року відповідачу нарахована заборгованість за договором про іпотечний кредит №3202 від 28 грудня 2006 року відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: на суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі  81 645, 26 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 647 969,44 грн,  нараховано 24% річних в розмірі 1 264 421,99 грн. Також на суму заборгованості по тілу кредиту в розмірі  81 645, 26 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 647 969,44 грн, нараховано інфляційні витрати в розмірі 236 508,85 грн (Т.1 а.с. 99-100).
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Положеннями частини 1 статті 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З наведеного вбачається, що умовами кредитного договору передбачена сплата відсотків окремо за правомірне користування кредитними коштами, та окремо за неправомірне понад встановлені договором строки користування кредитними коштами в порядку частини 2 статті 625 ЦК України, а також інфляційні витрати.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні, зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17.
Отже, у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16.
Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що при зверненні до позичальника з вимогою про дострокове погашення заборгованості за рішенням суду від 31 травня 2011 року банком стягнуто заборгованість за договором про іпотечний кредит достроково і наслідком цього є припинення права нараховувати відсотки за правомірне користування кредитом. В той же час, за позивачем залишається право нараховувати відсотки за неправомірне користування кредитом, що передбачено умовами кредитного договору, адже після отримання вимоги про дострокове погашення заборгованості та винесення рішення суду про стягнення такої заборгованості достроково, вся заборгованість за кредитним договором стає простроченою.
Отже, позивач не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування відповідачем кредитом, нарахованих за підвищеною ставкою на підставі п. 6.5 договору про іпотечний кредит № 3202 від 28 грудня 2006 року у зв`язку з простроченням виконання позичальником грошового зобов`язання, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини 2 статті 625 ЦК України.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості належними та допустимими доказами відповідачем не спростовано. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо повного чи часткового погашення ОСОБА_2 заборгованості, визначеної заочним рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2011 року, станом на момент звернення ТОВ «Кредитні ініціативи» з даним позовом до суду, а саме 22 березня 2019 року (Т.1 а.с.43). 
Заочним рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 травня 2011 року у не скасованій частині було задоволено позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про стягнення заборгованості в національній валюті в розмірі 937 115,79 грн станом на 27 січня 2011 року, отже сума заборгованості за рішенням суду на вимогу та вибором позивача була трансформована в національну валюту.
Крім того, в договорі про іпотечний кредит сторони узгодили розмір процентної ставки відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, та враховуючи, що основна заборгованість трансформована у національну валюту, позивач правомірно здійснив розрахунок простроченого виконання грошового зобов`язання у національній валюті України за процентною ставкою 24 % річних у гривні. 
З огляду на викладене,  безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що стягнення 24 % річних у гривні суперечить умовам договору та диспозиції статті 625 ЦК України.  
Відповідно до статтей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з частиною 1 статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Частинами 2 та 3 статті 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Пунктом 6.8. договору про іпотечний кредит визначено, що будь-які протиріччя, що можуть виникнути між сторонами при виконанні умов цього договору, вирішується шляхом переговорів між ними, а у випадку недосягнення згоди – у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. При цьому строк позовної давності встановлюється тривалістю у 10 років. 
Пред`явивши до ОСОБА_2 , як позичальника за договором про іпотечний кредит №3202 від 28 грудня 2006 року, позов про стягнення заборгованості у лютому 2011 року, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» перервав строк позовної давності, який почав свій перебіг з цієї дати заново та мав спливти у лютому 2021 року.
Отже, строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено, а тому доводи апеляійної скарги в цій частині також не заслуговують на увагу.
 Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.
Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Ураховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 серпня 2020 року - без змін.
 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В: 
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 13 серпня 2020 року залишити без змін.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 Повний текст постанови складено 10 листопада  2020 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк                                                         
Судді:                                                                 Н.К. Височанська 

                                                                       М.І. Кулянда