ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 240/222/20
адміністративне провадження № К/9901/22151/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого – Губської О. А.,
суддів: Калашнікової О.В., Соколова В.М.,  
розглянув в порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року, прийняте у складі судді Черняхович І.Е. та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від               12 серпня 2020 року, ухвалену у складі колегії суддів: Курка О.П. (головуючий),          Смілянця Е.С., Капустинського М.М.
І. Суть спору:
1.  ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив:
1.1. визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не нарахування та невиплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік включно, а також середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні;
1.2. зобов`язати Житомирський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби;
1.3. стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.11.2018 по день ухвалення судового рішення в даній справі.
2. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він проходив військову службу на посаді начальника відділу забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 та перебував на забезпеченні у Житомирському обласному військовому комісаріаті. Позивач вказує, що у зв`язку з встановленням йому 29.01.2016 статусу учасника бойових дій, він, відповідно до  ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", отримав право на отримання додаткової відпустки із збереженням грошового забезпечення. Однак, у зв`язку з настанням особливого періоду, своїм правом на додаткову відпустку в 2016, 2017 та 2018 роках він не скористався. В подальшому, згідно з наказом командувача оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 14.11.2018 №248, та наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 23.11.2018 №228 його було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Разом з тим, ОСОБА_1 вказує, що станом на день звільнення його з військової служби відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільнені, а саме не виплатив грошову компенсацію за невикористану ним за період з 2016 по 2018 роки додаткову відпустку учасникам бойових дій, передбачену  ст.12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також не виплатив у зв`язку з цим середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 04 серпня 2014 року ОСОБА_1 в порядку мобілізації на особливий період був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 та зарахований до особового складу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 .
4. Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_3 від 15.08.2014 №2 ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника командира дивізіону військової частини - польова пошта НОМЕР_3 
5. Наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 30.03.2015 №2 ОСОБА_1 було призначено на посаду помічника начальника речової служби тилу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 .
6. Із наявного у матеріалах справи копії довідки командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 07.02.2017 №436 вбачається, що капітан ОСОБА_1 в період з 03.09.2015 по 01.11.2015, з 21.11.2015 по 22.12.2015 та з 13.06.2016 по 17.06.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
7. 29 січня 2016 позивачу було встановлено статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням ветерана війни - учасника бойових дій серії НОМЕР_4 .
8. На підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 06.12.2016 №215 капітана ОСОБА_1 було увільнено з посади начальника речової служби тилу військової частини - польова пошта НОМЕР_2 та призначено начальником відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 .
9. З наявного у матеріалах справи витягу із наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.02.2017 №27 вбачається, що ОСОБА_1 з 03 лютого 2017 року було виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.
10. Натомість, на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 (по стройовій частині) від 04.02.2014 №21 ОСОБА_1 , починаючи з 04 лютого 2017 року, було зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_5 та на всі види забезпечення.
11. Під час розгляду справи судом безспірно встановлено та не заперечувалося сторонами, що в 2016-2018 роках своїм правом на додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, передбачену  ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", ОСОБА_1 , у зв`язку з настанням особливого періоду, не скористався.
12. В подальшому, відповідно до наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 »    (по особовому складу) від 14.11.2018 №248 позивача було звільнено з військової служби у Бердичівському об`єднаному міському військовому комісаріаті у запас за підпунктом «б» пунктом 2 частини 5  статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
13. Натомість згідно з наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 23.11.2018 №228 (по стройовій частині) ОСОБА_1 з 23 листопада 2019 року було виключено зі списків особового складу військового комісаріату з усіх видів забезпечення.
14. При цьому, при звільненні позивача з військової служби грошова компенсація за невикористану в 2016-2018 роках додаткову відпустку учасникам бойових дій, йому виплачена не була.
15. З метою реалізації свого права на отримання вищезазначеної грошової компенсації ОСОБА_1 звернувся з відповідною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак за наслідками розгляду цієї заяви відповідач листом від 09.12.2019 №9/814 відмовив позивачу у виплаті компенсації зазначивши при цьому, що оскільки надання додаткової оплачуваної відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1  ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  в особливий період припинено, то підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки немає.
16. Вважаючи дії відповідача щодо не виплати під час звільнення з військової служби грошової компенсації за невикористану у 2016, 2017 та 2018 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
17. Житомирський окружний адміністративний суд  рішенням від 17 квітня 2020 року, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року,   позовні вимоги задовольнив частково.
17.1. Визнав протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1     щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік.
17.2. Зобов`язав ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з його з військової служби.
17.3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.
18. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій, передбачену пунктом 12 частини першої  статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
18.1. Водночас, з приводу позовних вимог в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.11.2018 по день ухвалення судового рішення в даній справі,  суди зазначили, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
19. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій посилається на неправильне застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
20. У скарзі позивач просить скасувати судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
21. В обґрунтування вимог касаційної скарги посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанції застосували до спірних правовідносин ст.ст. 116, 117 КЗпП України без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та постановах Верховного суду від 09.07.2020 року у справі №821/2093/16, від 30.01.2019 року у справі №806/217/17, від 31.10.2019 року у справі №2340/4192/18, від 22.11.2019 року у справі №360/1631/19, від 31.10.2019 року у справі №825/598/17. Таким чином, наявні підстави застосувати до спірних правовідносин ст.117 КЗпП України з урахуванням вищевказаних правових висновків Верховного Суду і Великої Палати Верховного Суду, та покласти на відповідача обов`язок виплатити мені середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення Житомирським окружним адміністративним судом, тобто по 17.04.2020.
21.1. Крім того, скаржник зазначає, що станом на 17.04.2020, його середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні становить - 199 734,57 грн. (розрахунок середньоденного грошового забезпечення від 09.01.2020 є в матеріалах справи). Вказаний розрахунок складено на підставі довідки про його доходи від 07.01.2020 року і відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків від 27.02.2019 року про його доходи, які є в матеріалах справи. Правильність складення розрахунку відповідач і треті особи не оспорюють.
22. Відповідач своїм правом подати відзив на касаційну скаргу не скористався, що відповідно до  статті 338 КАС України  не перешкоджає касаційному перегляду справи.
23. Оскільки з матеріалів касаційної скарги вбачається, що позивачем оскаржуються рішення судів першої та апеляційної інстанцій лише в частині позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено, тому оскаржувані рішення судом касаційної інстанції перевіряються лише в цій частині в межах доводів та вимог касаційної скарги.
V. Джерела права й акти їх застосування 
24. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених  статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства  (далі -  КАС України), вважає за необхідне зазначити наступне.
25. За приписами частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
26. Статтею 43 Конституції України  встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
27.  Відповідно до  статті 47 Кодексу законів про працю України  (далі -  КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу.
28. За приписами  статті 116 КЗпП України  визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
29.  Частиною першою  статті 117 КЗпП України  визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
30.  Згідно з частиною другою    статті 117 КЗпП України  при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
31.   Відповідно  Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012  у справі № 1-5/2012 за  статтею 47 КЗпП України  роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у  статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої  статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
VI. Висновок Верховного Суду
32. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
33.   Статтею 116 КЗпП України  на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені  статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в  статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
34.    Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена  статтею 117 КЗпП України  відповідальність.
35. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
36. Суди попередніх інстанцій дійшли до висновку, що при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій, передбачену пунктом             12 частини першої  статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", проте відповідач не виплатив позивачу спірну компенсацію.
37. Таким чином, право позивача на отримання грошової компенсації за невикористану ним у 2016-2018 роках додаткову відпустку учаснику бойових дій було встановлено судами попередніх інстанцій та покладено на відповідача обов`язок здійснити таку виплату.
38. Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008  (далі - Положення №1153/2008) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
39. Колегія суддів звертає увагу на те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, що передбачені  статею 117 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої цією статтею.
40. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
41.  Відповідно до частини 2  статті     117 КЗпП України  якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.
42.  Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  статті 117 КЗпП України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.
43.  Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 у справі №     524/1714/16-а.
44. З огляду на викладене, враховуючи задоволення судами попередніх інстанцій позовних вимог щодо зобов`язання Житомирського обласного військового комісаріату нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2016 року по 2018 рік включно, виходячи з грошового забезпечення станом на день його звільнення з військової служби, Суд дійшов висновку про наявність у ОСОБА_1 права на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
45. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 04 вересня 2020 року у справі №120/2005/19-а, від 06 серпня 2020 року у справі №805/2572/16-а, від 09 липня 2020 року у справі №821/2093/16.
46.  Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зазначала що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими  Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене  статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
47.  З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого  статтею 117 КЗпП України,    враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах,    співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
48.  Відмовляючи у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати спірної компенсації, суди першої та апеляційної інстанцій не з`ясували період, упродовж    якого позивачу мала бути здійснена її виплата, з урахуванням часу коли позивач дізнався про порушення свого права та звернувся з вимогою про його поновлення, а також розмір середньоденного заробітку для обчислення суми заборгованості.    
49. Суд касаційної інстанції відповідно до частини другої  статті 341 КАС України    позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
50.  За змістом  статті 353 КАС України    підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
51. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
52. З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористану відпустку.
53. При новому розгляді спору в цій частині суду першої інстанції необхідно встановити період, упродовж якого відповідач повинен був здійснити розрахунок з позивачем, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача, а також провести розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку і, залежно від установленого та відповідно до чинного законодавства, прийняти відповідне рішення.

VІI. Судові витрати
54.  Оскільки адміністративна справа повертається на новий розгляд до суду першої інстанції, питання про розподіл судових витрат у порядку  статті 139 КАС України  не вирішується.
Керуючись статтями  327,  341,  345,  349,  353,  355,  356 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у справі №240/222/20 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 23.11.2018 по день ухвалення судового рішення в даній справі, а справу в цій частині направити на новий судовий розгляд до Житомирського окружного адміністративного суду.
3.   В іншій частині рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року у справі №240/222/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. А. Губська

Судді                                                                                                    О. В. Калашнікова

                                                                                                              В. М. Соколов