Справа № 452/2439/19                                Головуючий у 1 інстанції: Казан І.С. 
Провадження № 22-ц/811/131/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Шеремети Н.О.
при секретарі Фейір К.О.
з участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Мусаковського Андрія Вікторовича на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами позики,-

В С Т А Н О В И В :

В липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_1 та просить у судовому порядку стягнути із відповідача на свою користь борг за двома договорами позики у розмірі 16000 доларів США та 32000 грн. та судовий збір. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 26.05.2013 року відповідач отримав від позивача кошти у сумі 10000 доларів США та 32000 грн., які зобов`язався повернути до 09 червня 2013 року і 23 квітня 2014 року відповідач отримав 6000 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 квітня 2014 року, - про що написав розписки про отримання позик. 
ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, а тому позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача суму боргу.
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_3 16000 доларів США, 32000 грн. боргу за договором позики та 4606,40 грн. сплаченого судового збору.
Рішення суду оскаржив представника ОСОБА_1 – адвокат Мусаковський Андрій Вікторович. Вважає рішення суду незаконним. Звертає увагу на безпідставність тверджень позивача, що ОСОБА_1 отримав кошти в борг згідно з розписками від 26.05.2013 та 23.04.2014, оскільки такі не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання має містити умови про отримання позичальником коштів у борг. Зазначає, що у розписці від 23.04.2014 йдеться про отримання та повернення коштів в сумі 6000 доларів, однак не зазначено, які саме це долари. Вважає помилковим висновок суду про те, що позовна давність переривалася у зв`язку з поданням позивача заяви про вчинення кримінального правопорушення, оскільки цивільне законодавство пов`язує переривання позовної давності виключно з поданням позовної заяви, а не будь-якої іншої. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1  – адвоката Мусаковського Андрія Вікторовичадо задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , суд виходив з тих обставин, що вимоги позивача, що відповідач не повернув своєчасно отриману в позивача позику в сумі 16000 доларів США та 32000 грн. Окрім цього, суд прийшов до висновку, що позивач не пропустив строк позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом за захистом порушених прав відповідачем.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Судом встановлено, що 26 травня 2013 року та 23 квітня 2014р. між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 укладені договори позики, відповідно до яких останній отримав у позику від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10000 доларів США і 32000 грн., а також 6000 доларів США із терміном повернення до 09.06.2013 року та 28.04.2014 року відповідно, що підтверджується письмовими розписками, даними особисто відповідачем.
Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Положеннями ст.509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор мас право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
В силу ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
У відповідності із ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Згідно із ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) кількість речей того ж роду та такої ж якості.
За вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. На підтвердження зобов`язань відповідача позивачем була надана боргова розписка, оригінал якої був оглянутий у судовому засіданні.
Згідно із ч.2 ст.640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової- суми позичальнику.
Згідно зі ст.1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Керуючись ч. 1 ст. 611 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом,
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статі 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо; у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений говором або законом чи іншим нормативно-правовим актом використання валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Оскільки, грошові зобов`язання відповідачем перед позивачем не були виконані в строки визначені у розписці, ОСОБА_4 допустив порушення прав ОСОБА_3 як позикодавця, в зв`язку з чим, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму позики в розмірі 16000 доларів США та 32000 гривень.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Відповідно до положень статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність – це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав – учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»)
Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («Stubbings and Others v. the United Kingdom»).
Відповідно до ч.1, 2 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
За заявою позивача 12.12.2014 року відкрито кримінальне провадження №12014140080003853 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.
07 квітня 2017 року слідчим Франківського ВП ГУ НП у Львівській області Порядіном А.Ю. винесена постанова про закриття кримінального провадження №12014140080003853 від 12.12.2014, де встановлено, що 23 квітня 2014 року та 26 травня 2014 року невідома особа перебуваючи на вул. В.Великого, 58 у м. Львові шляхом зловживання довірою, шахрайським способом заволоділа коштами гр. ОСОБА_3 , чим спричинила матеріальної шкоди на суму 16000 доларів та 32000 гривень, що еквівалентно станом на 12 грудня 2014 року 160000 грн.
Відповідно до згаданої постанови, кримінальне провадження було закрито у зв`язку з ти, що слідчим було досліджено, що у даній справі відсутній склад кримінального правопорушення, враховуючи те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується, що перебіг позовної давності до даних цивільно-правових відносин був перерваний 12 грудня 2014 року та почався заново у зв`язку з закриттям кримінального провадження – 07 квітня 2017 року, в зв`язку з чим позивач звернувшись до суду з даним позовом 28 травня 2019 року не пропустив строк позовної давності.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не підтверджують, що відповідач не отримував спірної позики у позивача, а також, що отримана позика боржником повністю повернута.

Ухвалене судом першої інстанції рішення є таким, що не дозволяє уникнути відповідачу справедливої, за події які мали місце у недалекому минулому на підставі достатніх та допустимих доказів, які за період з 12 грудня 2014 року по 28 травня 2019 року не стали ненадійними і недостатніми доказами для прийняття законного та справедливого рішення.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1  – адвоката Мусаковського Андрія Вікторовичависновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – адвоката Мусаковського Андрія Вікторовича- залишити без задоволення. 
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2019 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

       Н.О. Шеремета