ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

24 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3637/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Бишевської Н.А. (доповідач),
                               суддів:  Добродняк І.Ю., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження
апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України та ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року 
у справі №280/3637/20
за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України
про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,- 

ВСТАНОВИВ:

01.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача вартість неотриманого речового майна у сумі 9872,08 грн. та середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 55903,80 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що за час проходження військової служби в Національній Гвардії України позивач не був забезпечений необхідним речовим майном та при звільненні зі служби не отримав за це відповідну компенсацію. З підстав викладеного просив позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року позовну заяву у частині позовних вимог про стягнення з відповідача вартості неотриманого речового майна у сумі 9872,08 грн. залишено без розгляду. Вказаній ухвалі суду передувала заява позивача, в якій останній зазначив, що відповідачем виплачена спірна компенсація. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на користь позивача середній заробіток за період з 03.03.2020 року по 30.04.2020 року за затримку розрахунку при звільненні у сумі 21899,03 грн. У решті позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду у частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у цій частині скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що грошова компенсація за неотримане речове майно не входить до грошового забезпечення військовослужбовців, оскільки не є складовою заробітної плати. Вважає, що суд першої інстанції помилкового застосував до спірних правовідносин приписи статей 116 та 117 КЗпП України.
Позивач також подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у частині відмовлених позовних вимог скасувати та у цій частині позов задовольнити. Зазначає, що при здійсненні обрахунку середнього заробітку суд першої інстанції допустився порушень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджених постановою КМУ від 08.02.95 року №  100.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить із такого.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач проходив військову службу у Національній гвардії України, останні звання та посада перед звільненням молодший сержант, командир танка 3 танкового взводу танкової роти Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 25.02.2020 за №6о/с позивача звільнено з військової служби у запас за п.п.«а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із закінченням строку контракту.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 02.03.2020 за №45 позивача виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та усіх видів забезпечення з 02.03.2020 та направлено для зарахування на військовий облік до Гуляйпільського РВК Запорізької області.
У день звільнення з позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме – не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. Грошову компенсацію за недоотримане майно отримав лише 30.04.2020, що не заперечується і самим позивачем. Утім, останній вважає, що відповідач також повинен був виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 55903,80 грн.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд визнав за позивачем право на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок усіх належних при звільненні сум. При цьому вказав, що грошова компенсація за неотримане речове майно є складовою грошового забезпечення, яка мала бути виплачена позивачеві у день виключення зі списків особового складу військової частини. Водночас, суд не погодився з проведеним позивачем розрахунком середнього заробітку та здійснив його обчислення з показників грошового забезпечення позивача за листопад-жовтень 2019 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та з цього приводу зазначає про таке.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і   духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частина 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України   від 16 березня 2016 № 178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного   (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.
Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.   
За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів доходить висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.
Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
При цьому, як встановлено матеріалами справи, виключення позивача зі списку особового складу військової частини відбулося без проведення остаточного з ним розрахунку.
Посилання відповідача, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів вважає помилковими, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.
Так, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення. Тому посилання відповідача на те, що вказана допомога не є складовою грошового забезпечення - не впливає на правильність висновків суду апеляційної інстанції.
Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 31 жовтня 2019 року справа №825/598/17.
Отже, невиплата позивачеві грошової компенсації за неотримане речове майно у день виключення із списків військової частини свідчить про непроведення відповідачем повного розрахунку при звільненні, що за приписами ст. 117 Кодексу законів про працю України, породжує у позивача право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
У свою чергу, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Зі змісту позову та апеляційної скарги позивача слідує, що останній просить стягнути з відповідача 55903,80 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.03.2020 по 30.04.2020 року виходячи із двох місяців перед звільненням, що визначені у довідці про заробітну плату від 03.03.2020 року №  24 на рівні 48487,55 грн (лютий 2020 року) та 7416,51 грн. (січень 2020 року).
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким розрахунком позивача, оскільки долучена до матеріалів справи довідка від 03.03.2020 року №  24 не містить фактичних показників щомісячної заробітної плати позивача у цей період (січень-лютий 2020 року).
За викладених обставин, є вірним розрахунок суду першої інстанції, який при обчисленні суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні взяв до уваги показники грошового забезпечення позивача у листопаді та жовтні 2019 року як таких, що мають доволі сталі показники заробітної плати позивача перед звільненням.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим підстав для його скасування, в межах доводів апеляційних скарг позивача та відповідача, не вбачається.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06 липня 2020 року у справі №280/3637/20 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в порядку та строки передбачені ст.329 КАС України. 
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко