УХВАЛА

22 жовтня 2020 року 
м. Київ

Справа №  909/757/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Булгакової І.В., Селіваненка В.П.,
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:
позивача -  Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - АТ "НАК "Нафтогаз України", позивач, скаржник) - Лисенко В.О. (адвокат),
відповідача - Державного міського підприємства "Івано-Франківськтеплокомуненерго" (далі - Підприємство, відповідач) - Біян Б.Р. (адвокат),

розглянув касаційну скаргу АТ "НАК "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.11.2019 (суддя Максимів    Т.В.) та 
постанову Західного апеляційного господарського суду    від 02.06.2020 (головуючий    - суддя Галушко Н.А., судді: Желік М.Б., Орищин Г.В.)                                                                                                                                                                                                             

у справі № 909/757/19

за позовом АТ "НАК "Нафтогаз України"
до       Підприємства
про       стягнення заборгованості в сумі 10 740 785, 78 грн.
ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року АТ "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Підприємства про стягнення заборгованості в сумі 10    740    785,78    грн, з яких пеня у сумі 5    395    173,25 грн, три проценти річних у сумі 1    760    435,33 грн, інфляційних втрат 3    585    177,20 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем належним чином не виконано умови договору постачання природного газу від 15.09.2017 №6095/1718-ТЕ-15 у частині своєчасного розрахунку за поставлений природний газ. Також позивач зазначає, що інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання, на яке поширюється дія статті 625 ЦК України, а тому нарахування інфляційних втрат на борг з врахуванням інфляційних нарахувань за попередній період правомірне. Вказав,        що        всі нарахування, які здійснені у позовній заяві, є обґрунтованими і такими, що відповідають умовам договору, положенням цивільного та господарського        законодавства, а доводи, викладені відповідачем, є такими, що направлені на уникнення відповідальності        за неналежне виконання своїх зобов`язань        за спірним правочином.

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду    від 02.06.2020: позов АТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково; стягнуто з Підприємства на користь АТ "НАК "Нафтогаз України" -        2    697    586,63 грн - пені,        1    760    435,33 грн - 3% річних,        3    585    177,20 грн - інфляційних втрат        та 161    112 грн - судового збору; у частині позовних вимог про стягнення        2    697    586,63 грн пені        відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що розрахунки позивача щодо стягнення 3% річних, інфляційних витрат та пені є арифметично вірними та вимоги щодо їх стягнення є обґрунтованими. При цьому з  огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, які        вплинули на несвоєчасне        виконання відповідачем зобов`язання, враховуючи ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором        та те, що природний газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, а заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою населенням послуг централізованого опалення; позивач не надав доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання йому збитків у результаті дій відповідача з виконання умов договору, з метою реального виконання судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про можливе задовольнити клопотання відповідача про зменшення розміру пені частково та зменшив її розмір на 50%.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду і постановою апеляційної інстанції, АТ    "НАК "Нафтогаз України" звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.11.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.06.2020 у справі № 909/757/19 у частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені у розмірі 2    697    586,63    грн та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, судові витрати покласти на відповідача.

08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ".

Оскільки касаційна скарга АТ    "НАК "Нафтогаз України" у справі подана після набрання чинності названим Законом, розгляд цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України у редакції від 08.02.2020 (далі - ГПК України у редакції, чинній з 08.02.2020). 

Ухвалою Верховного Суду від  22.09.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ    "НАК "Нафтогаз України" з підстав зазначених у ній та призначено її до розгляду на 22.10.2020.

Склад суду касаційної інстанції змінювався відповідно до наявного у справі витягу з протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 

На підставі розпорядження заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 19.10.2020 № 29.3-02/2671 у зв`язку з перебуванням судді Колос І.Б. у відпустці та перебуванням судді Бенедисюка І.М. на лікарняному, призначено повторний автоматичний розподіл судової справи                               № 909/757/19, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуючий), Булгакова І.В.,  Селіваненко В.П., що підтверджується витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи (касаційної скарги, апеляційної скарги, заяви) між суддями.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі АТ    "НАК "Нафтогаз України" зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а саме - статей 525, 526, 551, 599, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 233 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №    908/1453/14, від 12.06.2018 у справі №    922/1010/16, а також у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі 902/1564/14,    що призвело до ухвалення незаконних та таких, що не ґрунтуються на обставинах справах, судових рішень.

Також АТ "НАК "Нафтогаз України"     вважає, що судами попередніх інстанцій неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, зокрема щодо фінансового становища позивача. Крім того, скаржник зазначає, що збитковість Підприємства не є винятковою обставиною для зменшення розміру неустойки.

Підприємство 07.10.2020 направило на адресу Касаційного господарського суду відзив на касаційну скаргу, в якому просило закрити касаційне провадження за касаційною скаргою АТ "НАК "Нафтогаз України"     у цій справі, керуючись пунктами 4, 5 частини першої статті 296 ГПК України.

Крім того, Підприємство зазначає, що АТ "НАК "Нафтогаз України"    до суду першої інстанції у порядку, передбаченому статтею 80 ГПК України, жодного доказу, який би свідчив про його матеріальний (фінансовий) стан, не подав. Не подавав він таких доказів у порядку частини третьої статті 269 ГПК України і до суду апеляційної інстанції.

Підприємство наголошує, що у відповіді на відзив, що подавалась до суду першої інстанції, в апеляційній скарзі АТ "НАК "Нафтогаз України" не наводив жодного доводу щодо свого фінансового стану. У цих процесуальних документах навіть відсутня згадка про вказане.

Відповідач зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи своє рішення щодо зменшення розміру пені, обґрунтовано зазначили в оскаржуваних судових рішеннях про відсутність доказів наявності у позивача ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності, погіршення його фінансового стану чи завдання йому збитків у результаті дій відповідача. 

Підприємство вважає, що застосування судами першої та апеляційної інстанції при розгляді господарської справи № 909/757/19 норм статті 233 ГК України, частини третьої статті 551 ЦК України не суперечить висновку щодо застосування вказаних норм права, викладеному в постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі №    908/1453/14.

Підприємство зауважує, що суд першої інстанції, прийнявши рішення про стягнення 50% від заявленої в позові пені, виявив баланс між інтересами кредитора і боржника. Вказане рішення узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була висловлена у постанові від 19.12.2019 у справі № 903/323/19.

Підприємство вказує на те, що наведена відповідачем у касаційній скарзі постанова Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14 хоча і була прийнята за матеріально-правового регулювання спірних правовідносин, схожого з тим, що має місце у справі № 909/757/19, але за іншої фактично-доказової бази.

На адресу Суду від Підприємства також надійшла заява про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу від 16.10.2020 (зареєстрована 19.10.2020), в якій заявлене відповідне  клопотання із зазначенням, що докази щодо розміру витрат на  професійну правничу допомогу будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення (постановлення) Верховним Судом судового рішення.

Верховним Судом вказане клопотання буде розглянуто у відповідності до приписів ГПК України.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги, відзиву і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

АТ    "НАК "Нафтогаз України" у касаційній скарзі  зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми матеріального права, а саме - статті 525, 526, 551, 599, 625 ЦК України, статтю 233 ГК України без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16, а також у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі 902/1564/14 щодо вирішення клопотання про зменшення пені, що призвело до їх неправильного застування тощо.

Верховний Суд відзначає таке.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з статтею 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. 
Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. 

За частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 

При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Разом з цим наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.

Верховний Суд послідовно та неодноразово звертав увагу на те, що,  вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є такий випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеня виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. 

Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін. Отже, майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити з того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.
Зменшення розміру неустойки є правом суду, а за відсутності в законі як переліку виняткових обставин, так і врегульованого розміру (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи,  враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) та з дотриманням правил статей 86, 210 ГПК України на власний розсуд та внутрішнім переконанням вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе таке зменшення та конкретний розмір зменшення неустойки. 
Отже, питання щодо зменшення розміру штрафних санкцій суд вирішує у відповідності до статей 86, 210 ГПК України за наслідками аналізу, оцінки та дослідженню конкретних обставин справи  з огляду на фактично-доказову базу; на встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин; умови конкретних правовідносин; наявність/відсутність наданих сторонами доказів, тобто у сукупності з`ясованих ним обставин, що свідчать про наявність/відсутність підстав для вчинення зазначеної дії.

Подібна за змістом правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, але не виключно, у постановах Верховного Суду 04.12.2018 у справі №916/65/18, від 03.07.2019 у справі №917/791/18, від 26.07.2018 у справі                                     № 924/1089/17, від 22.10.2019 у справі №904/5830/18, від 12.12.2018 у справі                                    № 921/110/18, від 14.01.2019 у справі № 925/287/18, від 22.01.2019 у справі                                      № 908/868/18, від 27.03.2019 у справі № 912/1703/18, від 13.05.2019 у справі                                  № 904/4071/18, від 03.06.2019 у справі  № 914/1517/18, від 23.10.2019 у справі                               № 917/101/19, від 06.11.2019 у справі№ 917/1638/18, від 17.12.2019 у справі                                  № 916/545/19, від 13.01.2020 у справі № 902/855/18, від 14.01.2020 у справі                                     № 911/873/19, від 27.01.2020 у справі №916/469/19, від 04.02.2020 у справі                                        № 918/116/19 від 10.02.2020 у справі № 910/1175/19, від 19.02.2020 у справі                                  № 910/1303/19, від 26.02.2020 у справі  № 925/605/18, від 17.03.2020 № 925/597/19, від 18.06.2020 у справі № 904/3491/19 тощо.  
Верховний Суд звертає увагу на те, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.09.2017 у справі № 910/3040/16.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).
Водночас зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
При цьому під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, слід розуміти такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правової позиції, викладеної у мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2018 у справі № 305/1180/15-ц (абзац вісімнадцятий), від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16 (пункт 5.5), від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11(абзац двадцятий), від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц (абзац вісімнадцятий).
Суд касаційної інстанції не бере до уваги посилання скаржника на обґрунтування своїх доводів на правову позицію, викладену у постанові Вищого господарського суду України від 08.04.2015 у справі 902/1564/14, оскільки за змістом частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд має враховувати висновки щодо застосування норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду, тоді як постанови Вищого господарського суду України не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні цієї правової норми.

Верховний Суд,  ураховуючи приписи статті 300 ГПК, досліджуючи обґрунтованість та доведеність доводів касаційної скарги та підстави касаційного оскарження, наведеної у касаційній скарзі зазначає, що зі змісту постанови Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №    922/1010/16, на яку послався скаржник, вбачає, що предметом розгляду у цій справі було, зокрема питання правильності здійснення розрахунків пені, нарахованої на суму боргу, при цьому під час розгляду названої справи судами не надавалась оцінка щодо можливості зменшення розміру пені з огляду на відсутність відповідного клопотання про зменшення розміру пені. За таких обставин висновок Верховного Суду у названій справі не можна вважати таким, що був зроблений судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах та не врахований судами в оскаржуваних судових рішеннях.

У постанові Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, на яку послався скаржник у касаційній скарзі, зазначено, що при розгляді клопотання про зменшення розміру пені відповідач просив суд врахувати обставини, за яких господарські правовідносини між сторонами носять тривалий, взаємовигідний, конструктивний характер, прострочка відповідача за розрахунками з позивачем виникла з об`єктивних причин, відповідач самостійно сплатив суму боргу, а порушення строків було незначним та виправлено безпосередньо в короткий термін.

На обґрунтування наданого клопотання відповідач у справі № 908/1453/14 також зазначив, що є соціально значимим теплопостачальним підприємством, що забезпечує централізоване теплопостачання міста Запоріжжя, і природний газ споживається відповідачем не для власних потреб, а для задоволення соціальних та комунальних потреб споживачів. Основними споживачами теплової енергії є населення (98% від загальної кількості споживачів), бюджетні установи й організації, об`єкти соціальної сфери, інші суб`єкти господарювання, які здійснюють оплату за теплову енергію несвоєчасно та не в повному обсязі. Технічна можливість відключення боржників відсутня. Надходження від споживачів теплової енергії - це єдиний дохід відповідача. Фінансова ситуація Концерну "МТМ" ускладнює проведення поточних розрахунків за енергоносії, необхідні для вироблення теплової енергії, оскільки для своєчасних розрахунків грошових коштів після розподілу відповідно до Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов`язки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 не вистачає у значних розмірах, оскільки всі грошові кошти від споживачів теплової енергії не потрапляють в розпорядження Концерну, а перераховуються майже у 100% розмірі на рахунок ПАТ "НАК "Нафтогаз України". Заборгованість споживачів перед відповідачем станом на 01.06.2016 складає 398805,0 тис. грн. Пеня населенню не нараховується, оскільки законодавством не визначений її розмір. Законом дозволяється реструктурувати заборгованість за комунальні послуги строком до 5 років. У міжопалювальний період підприємство відчуває значний брак коштів для здійснення постійних витрат. Прострочення відповідачем платежів за договором спричинена також невідповідністю діючого тарифу на теплову енергію економічно обґрунтованому рівню витрат. До тарифу Концерну не входять такі витрати, як оплата штрафних та фінансових санкцій, що свідчить про відсутність джерел для покриття вказаних витрат. Крім того, вказував, що він, відповідач, перебуває в тяжкому фінансовому становищі. Просив врахувати викладені об`єктивні причини, на які відповідач не мав можливості вплинути. Вважав, що перелічені обставини мають істотне значення та є винятковими в розумінні статті 551 ЦК України та статті 83 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017), а тому є належною підставою для максимального (на 90%) зменшення судом розміру заявленої позивачем до стягнення пені.

Позивач у справі № 908/1453/14 проти клопотання відповідача заперечував, мотивуючи це тим, що він також перебуває у вкрай тяжкому фінансовому стані за відсутності надходжень на поточні рахунки грошових коштів, у зв`язку з чим позбавлений можливості вести господарську діяльність. Зазначив, що станом на 01.03.2017 заборгованість по заробітній платі та пов`язаних з цією виплатою платежах складає 104,71 млн. грн. Податковий борг станом на 02.03.2017 становить 100,9 млн. грн. Загальна сума списання з рахунків позивача в період з грудня 2015 року по березень 2017 року становить 33 301 131,83 грн. У порівнянні з попереднім періодом 2015 року власний капітал позивача зменшився на 5%, що дорівнює 18 836 тис. грн. У 2016 році прибуток підприємства зменшився на 20 367 тис. грн., тобто у 21,7 раза. Показники рентабельності 2015 року та 2016 року зменшилися. За підсумками роботи ВАТ "Запоріжжяобленерго" у 2016 році коефіцієнт покриття складає 0,995. Чистий прибуток - 985 тис. грн, що в 21,7 раза менше, ніж показник 2015 року. Вказані обставини, на думку позивача, свідчать, що він знаходиться в критичному фінансово-господарському стані. У позивача відсутні кошти на банківських рахунках. Така ситуація склалася не з вини товариства, а є наслідком встановлення НКРЕКП нульового алгоритму відрахування на поточні рахунки товариства або встановлення додаткових щоденних багатомільйонних утримань з поточних рахунків товариства. Зазначені обставини призвели до виникнення значної заборгованості перед постачальниками товарів та послуг. Наявна дебіторська заборгованість споживачів за спожиту електроенергію, яка станом на 01.03.2017 складає 1186,01 млн. грн. За вказаних обставин позивач просив суд відмовити у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру пені до 90% та врахувати при цьому також і його фінансовий стан.

У постанові Верховного Суду у справі № 908/1453/14 суд вказав, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін, що й було здійснено судами у цій справі.
Водночас у справі 909/757/19 суди попередніх інстанцій встановили, що на виконання умов договору постачальник за період з жовтня 2017 року до травня 2018 року передав, а споживач прийняв природний газ на загальну суму 182        389        819,69    грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, копії яких знаходяться у матеріалах справи. Вартість поставленого постачальником природного газу за договором сплачена споживачем 28.01.2019 з порушенням встановленого строку оплати, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача. З огляду на прострочення зобов`язання з оплати за природний газ позивач нарахував відповідачу 5 395 173,25    грн пені. Судами здійснено перерахунок правильності нарахування позивачем пені за період з 28.11.2017 - 27.01.2019 та встановлено, що поданий розрахунок        є        арифметично вірним.

При цьому, здійснюючи розгляд клопотання відповідача у справі 909/757/19 про зменшення пені, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що  з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини, які        вплинули на несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язання, враховуючи ступінь виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором        та те, що природний газ, який постачався за договором, використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню, а заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений природний газ виникла у зв`язку з несвоєчасною оплатою населенням послуг централізованого опалення; позивач не надав доказів на підтвердження погіршення власного фінансового стану, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання йому збитків в результаті дій відповідача з виконання умов договору, з метою реального виконання судового рішення, дійшов висновку про те, що клопотання відповідача підлягає частковому задоволенню та зменшено розмір пені на 50%.

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається (№909/757/19), та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.

Аналіз висновків Верховного Суду стосовно підстав для зменшення розміру пені у наведених вище справах дозволяє стверджувати, що з них не можна виокремити умови їх застосування окремо від специфічних обставин тих справ і застосувати у цій справі. Верховний Суд не надавав у зазначених вище справах висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому немає підстав вважати, що у тих випадках, коли Верховний Суд дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, як це мало місце у зазначених вище справах, Верховний Суд зробив висновок про те, що тільки такий варіант реалізації дискреційних повноважень слід вважати законним.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанцій закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 

При цьому зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
Доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, з урахуванням наведеного в цій ухвалі беруться до уваги Касаційним господарським судом як такі, що узгоджуються з обставинами справи, встановленими судами.
Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

При цьому право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 

У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних передумов щодо доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". 
У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,     як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.
До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.
Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.
Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").
З огляду на викладене Верховний Суд доходить висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.11.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду    від 02.06.2020 у цій справі.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 19.11.2019 та постанову Західного апеляційного господарського суду    від 02.06.2020 у справі № 909/757/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                       Т. Малашенкова 
Суддя                                                                                                       І. Булгакова
Суддя                                                                                                                      В. Селіваненко