ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" листопада 2020 р.                                               Справа №914/2677/19
Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого судді:                    Плотніцького Б.Д.
Суддів:                              Мирутенко О. Л.
                                        Орищин Г. В.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення  (виклику) учасників справи.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Житниця” від 10.08.2020
на рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2020, суддя Козак І.Б. (повний текст складено та підписано 03.07.2020),
у справі № 914/2677/19 
за позовом Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Житниця”, с. Васильки Бориспільського р-ну Київської області,
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Спецпромшина”, м. Дрогобич Львівської обл.,
про стягнення 165 528,00 грн. заборгованості,
                                                            ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23.06.2020 у справі №914/2677/19 відмовлено в задоволенні позову Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Житниця” про стягнення 165 528,00 грн. заборгованості.
20 серпня 2020 року на вказане рішення суду поступила апеляційна скарга Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Житниця” від 10.08.2020, в якій останній просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від  23.06.2020 у справі № 914/2677/19,  та  прийняти нове, яким позов задоволити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права. Так, апелянт зазначає, що  відповідачем у порушення умов договору поставки №11 від 07.08.2019р. не здійснено поставку оплаченого товару. Тому, позивач і просить стягнути з відповідача 79200,  грн. вартості оплаченого, але непоставленого товару, а також 86328,00 грн. неустойки на підставі п.5.3 договору.
У відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти її задоволення, просив залишити рішення господарського суду першої інстанції без змін.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення  (виклику) учасників справи
Апеляційний господарський суд, розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.08.2019р. між сторонами спору укладено договір поставки №11, відповідно до умов якого постачальник (відповідач у справі) зобов`язується передати належний йому товар у власність покупцеві (позивачу у справі), а покупець зобов`язується прийняти товар та сплатити за нього на умовах договору.
Відповідно до п.2.1 договору постачальник поставляє товар на умовах EXW (само вивіз) зі складу постачальника (м.Дрогобич), якщо інше не буде зазначене сторонами у відповідній специфікації.
Перехід права власності на товар від постачальника до покупця відбувається в момент передачі товару (п.2.3 договору).
Передача товару постачальником та приймання товару покупцем здійснюється в місця здійснення поставки, визначеному в п.2.1 договору (або ж у відповідній Специфікаціі) (п.2.5 договору).
Відповідно до п.5.3 договору у випадку прострочення поставки товару постачальник, на вимогу покупця, сплачує останньому неустойку в розмірі 1% від суми вартості товару за кожен день прострочення поставки (заміни).
Як вірно встановлено судом першої інстанції 07.08.2019р. відповідачем виставлено позивачу рахунок №25 на суму 60000,00 грн. на оплату автошини 30,5/65R32, а 09.08.2019р. – рахунок №28 на суму 19200,00 грн. на оплату вартості автошини 18,4-24.
12.08.2019 позивач перерахував відповідачу на виконання п.3.2 договору поставки 79’ 200,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №11 та  №12, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Факт повної оплати товару також визнається відповідачем.
Позивач звертався до відповідача з претензією про сплату вартості непоставленого товару, пені в розмірі 1918,16 грн. та неустойки -20592,00грн.
У матеріалах справи також міститься видаткова накладна №12 від 13.08.2019р. на загальну суму 79200,00 грн., постачальник: ТОВ “Спецпромшина”, покупець: ТОВ “Агрофірма “Житниця”, товар: автошини 30,5/65R32 -2 шт., сума з ПДВ 60000,00 грн., автошина 18,4-24 – 2 шт, сума з ПДВ 19200,00 грн.
Відповідачем надано копію квитанції про прийом вантажу №0470088915 від 13.08.2019р., тип вантажу: шини для с/г техніки, вага 732,00 кг, к-ть місць – 4, відправник: Поточняк Роман Миколайович. Одержувач: ОСОБА_1 . Склад: Бориспіль -1. Дата прибуття 15.08.2019р.
Ухвалою суду першої інстанції від 14.04.2020р. та від 19.05.2020р. суд звертався до ТОВ “Делівері” з метою отримання інформації по квитанції №0470088915 від 13.08.2019р., відправник: ОСОБА_2 , одержувач: Журибіда Алла Володимирівна, тип вантажу: шини для с/г техніки, а саме: надати інформацію, чи отримано одержувачем вантаж за цією квитанцією №0470088915 від 13.08.2019р. та коли саме.
На виконання вимог ухвали суду від 19.05.2020р. ТОВ “Делівері” надіслало на електронну адресу суду лист №241-20 від 01.06.2020р. такого змісту: “згідно квитанціі від 13.08.2019р. №0470088915 від відправника Поточняка Романа Миколайовича, м.Дрогобич, на адресу одержувача – ОСОБА_1 , м.Бориспіль, був відправлений вантаж в кількості 4 вантажних місця, вага вантажу732,00 кг, об`єм – 5,91м3. Цінність вантажу вказана відправником – 5000,00 грн., вантаж застрахований. Тип вантажу – шини для с/г техніки. 15.08.2019р. вантаж прибув до м.Бориспіль, після його огляду вантажоодержувачем останній відмовився від отримання вантажу. Також повідомив, що до теперішнього часу послуги перевезення та зберігання не оплачені”.
Відповідно до ст. 712 ЦК України, з врахуванням змісту Договору, відносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами законодавства, передбаченими для врегулювання договорів поставки.
Відтак, згідно ч. 1 ст. 712 ЦК за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно зі ст. ст. 662, 663 ЦК, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. 
Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. 
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. 
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. 
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві (ст. 664 ЦК України).
Умовами договору поставки №11 від 07.08.2019 визначено обов`язок продавця поставити товар на умовах EXW (самовивіз) м. Дрогобич склад постачальника (пункт 2.1 договору поставки №11).
Тобто, сторони погодили, що основні умови поставки товару визначаються ними відповідно до Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів Інкотермс-2010.
Згідно з Інкотермс-2010 усі терміни для зручності в користуванні, що визначають умови поставки, поділяються на чотири групи: Е, F, C, D.
До групи Е входить термін ЕХW-EX WORKS/Франко-завод, що в перекладі означає “самовивіз”. Термін “Франко-завод” означає, що продавець вважається таким, що виконав свої обов`язки з постачання, коли він надасть товар у розпорядження покупця на своєму підприємстві чи в іншому названому місці (наприклад на складі). Продавець не відповідає за завантаження товару на транспортний засіб, а також за митне очищення товару для експорту. Цей термін покладає мінімальні обов`язки на продавця, а покупець несе всі витрати і ризики у зв`язку з перевезенням товару з площ продавця до місця призначення.
Якщо покупець бажає покласти на продавця додаткові обов`язки, це має бути обумовлено в договорі купівлі-продажу.
У договорі поставки сторонами не узгоджено порядку поставки товару продавцем (відповідачем у справі), іншого порядку поставки товару у специфікації, наприклад, також не подано.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Позовні вимоги та апеляційна скарга обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору та не поставку оплаченого товару. Покупець жодних дій щодо отримання (самовивозу) товару не вчинив; доказів протилежного суду не подано. Встановивши відсутність обов`язку відповідача поставляти оплачений товар, оскільки такий обов`язок продавця  договором поставки №11 від 07.08.2019р. не передбачений, відсутні підстави для стягнення 79200,00 грн., а також і для стягнення нарахованої суми неустойки за порушення строку поставки товару. Враховуючи наведене, суд правомірно відмовив у задоволенні позову повністю.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, для повернення суми оплаченого, проте неотриманого товару, позивачу слід вибрати інший спосіб захисту.
Відповідно до  ст. 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)  письмовими,  речовими і електронними доказами; 2)  висновками експертів; 3)  показаннями свідків.
Згідно ч. 1  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.ч. 1,2  ст. 86 ГПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України», no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Судові витрати,  в силу  ст.129 ГПК України,  покладаються на апелянта.
керуючись ст.ст. 86, 255, 269, 275, 276, 282 ГПК України,  Західний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1.          Апеляційну скаргу Сільськогосподарського Товариства з обмеженою відповідальністю “Агрофірма “Житниця” від 10.08.2020 залишити без  задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 23.06.2020 у справі №914/2677/19  залишити без змін.
3.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4.          Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до суду касаційної інстанції визначені ст. ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий -суддя                                                            Плотніцький Б.Д.

Суддя                                                                                Мирутенко О. Л.

          Суддя                                                                                Орищин Г. В.