П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
22 жовтня 2020 року                                                                                   м. Київ
 
Справа № 22-11708                                               Головуючий у1-й інстанції - Яценко Н. О.
Унікальний № 756/10679/18                                                             Доповідач - Пікуль А. А.
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
                    
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно,- 
 
у с т а н о в и л а:
 
У серпні 2018 року ОСОБА_2 пред`явив в суд позов до ОСОБА_1 , Київської міської ради про визнання права власності на спадкове майно, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (а. с. 3-5).
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що 27 вересня 1996 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . На момент купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, що діяв на момент придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. 
Як наслідок, ОСОБА_3 належала 1/2 квартири АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Заповіту ОСОБА_3 складено не було. Після смерті ОСОБА_3 залишилось два спадкоємці - чоловік ОСОБА_1 та донька - мати позивача, ОСОБА_4 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 , не встигнувши прийняти спадщину після смерті ОСОБА_3 Заповіту ОСОБА_4 складено не було. Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняв її син - ОСОБА_2 
13 серпня 2018 позивач отримав постанову нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори, якою йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті його бабусі ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю в позивача підтверджуючих документів.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року позовну заяву  задоволено. Суд визнав за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, а саме, на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.156-157).
Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у визначений судом строк не подав.
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Судовим розглядом встановлено, що 27 вересня 1996 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу придбав квартиру  АДРЕСА_1  (а.с.11).
Оскільки на момент купівлі-продажу ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з бабусею позивача ОСОБА_3 (а.с.37), 1/2 частина вищевказаної квартири належала останній на праві спільної сумісної власності з відповідачем.
Бабуся позивача ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, але за час життя заповіту не склала. Після її смерті залишилося два спадкоємці: чоловік - відповідач ОСОБА_1 та донька, яка є матір`ю позивача  ОСОБА_4  (а.с.9-10).
Мати позивача  ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , до закінчення строку на прийняття спадщини після своєї матері ОСОБА_3 (а.с.43).
Заповіту  ОСОБА_4 складено не було. Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняв її син  ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 звернувся до державної нотаріальної контори з заявою від 02 жовтня 2014 року про прийняття спадщини за померлою бабусею ОСОБА_3 , однак постановою нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори від 13 серпня 2018 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру  АДРЕСА_1  після смерті його бабусі ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю у спадкоємців необхідних документів для видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.12).
За встановлених обставин, задовольняючи позовну заяву ОСОБА_2 районний суд виходив з встановленої законом презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, та того факту, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що квартира АДРЕСА_1 не відноситься до спільного майна подружжя ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .  
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги відповідача апеляційний суд  виходить з наступного.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, є доведеними.
Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи.
Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить. 
 
Статями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.
Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який пережив, та батьки.
Відповідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи.
Відповідно до ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу в строк шість місяців, заяву про прийняття спадщини.
Статтею 1276 ЦК України передбачено, що у випадку, коли спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).
Відповідно ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, та батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.
 
Викладені у апеляційній скарзі аргументи відповідача про те, що квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 - ОСОБА_1 , а є особистим майном ОСОБА_1 , оскільки він придбав спірну квартиру за особисті кошти, отримані від продажу належної йому та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності 33/100 частин квартири, розташованої у АДРЕСА_2 ,  відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.
Водночас за правилами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже встановлена сімейним законодавством презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростована відповідачем у встановленому процесуальним законом порядку. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо безпідставності посилання суду першої інстанції на положення ч.2 ст. 370 та ч.2 ст. 372 ЦК України, адже спірна квартира придбана за договором купівлі-продажу, а не в порядку приватизації, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного  рішення, оскільки зазначеними правовими нормами урегульовано питання щодо рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Недоречне формулювання суду - «приватизованого будинку (квартири)», не вплинуло на правильність вирішення справи.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного  рішення  немає.
 
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 лютого 2020 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.  

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома