ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 819/3432/15 пров. № А/857/9150/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії: 
головуючого судді                                                  Кушнерика М.П.
суддів                                                                       Курильця А.Р., Мікули О.І.
за участю секретаря судового засідання                      Юник А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року, прийняте суддею Мірінович У.А., в м.Тернополі, о 12 годині 11 хвилині, повний текст рішення складено 01 червня 2020 року, у справі № 819/3432/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області, Міністерство юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, -
                                                 В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , 19.11.2015 звернулася до суду з позовом до Державної фіскальної служби України про визнання протиправним та скасування наказу № 3421-о від 26.10.2015 "Про звільнення ОСОБА_1 ", та поновлення її на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Тернопільській області.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржений наказ є протиправним, оскільки у ньому не зазначено конкретних підстав для звільнення, передбачених Законом України "Про очищення влади" від 16.09.2014 № 1682-VII (далі - Закон № 1682-VII). Звільнення проведено з порушенням порядку очищення влади (люстрації), визначеного Законом № 1682-VII, зокрема зазначає, що відомостей щодо жодних недостовірних даних, які могли б бути встановлені за результатами перевірки не надходило, висновок про результати перевірки, яким би встановлювалась недостовірність відомостей щодо встановлених законом обмежень, не складався. При цьому, звільнення відбулось не на підставі висновку, а на підставі звіту про результати проведення перевірки, що суперечить частині чотирнадцятій статті 5 Закону № 1682-VII. Таким чином, враховуючи те, що відповідач не встановив жодних фактів вчинення будь - яких дій позивачем, визначених частиною другою статті 1 Закону № 1682-VII, вважає, що таке звільнення порушує принципи верховенства права, законності, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності. 
Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року залишено без змін постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року, якою визнано протиправним та скасовано наказ Голови Державної фіскальної служби України  №3421-о від 26.10.2015р. "Про звільнення ОСОБА_1 ". Поновлено позивачку на посаді першого заступника начальника Головного правління ДФС у Тернопільській області.
Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року скасовано постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправним та скасовано наказ Голови Державної фіскальної служби України  №3421-о від 26.10.2015р. "Про звільнення ОСОБА_1 ".
Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного правління ДФС у Тернопільській області.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДФС України подала апеляційну скаргу, з підстав неповного з`ясування обставин справи та порушення норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою для звільнення позивача є виключно відомості про перебування позивача на посаді першого заступника керівника органу, що реалізує державну податкову та/або митну політику в областях, зокрема, у Тернопільській області. 
Вважає, що звільнення з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», як в розумінні Кодексу законів про працю України, так і самого Закону, за своєю правовою природою не є звільненням з ініціативи власника, а є окремим видом припинення трудових відносин, передбачених спеціальним законом. Тобто, позивача звільнено з посади у силу лише самого факту зайняття відповідної посади на підставі норм Закону України «Про очищення влади». А тому, на виконання вимог Закону № 1682-VII, з урахуванням результатів перевірки, було видано наказ про звільнення позивача з посади.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Представник позивача подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що звільнення ОСОБА_1 без будь-яких фактів виявлених порушень, а лише на підставі наявності заборон передбачених Законом України «Про очищення влади», є прямим проявом дискримінації щодо права допуску до державної служби.
Просить залишити без змін рішення суду, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, який просить залишити без змін рішення суду, представника Міністерства юстиції України, яка просить задоволити апеляційну скаргу, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з таких підстав.
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала з 21.03.2007 на посаді начальника Могилів-Подільської ОДПІ, з 19.12.2011 переведена на посаду заступника начальника Могилів-Подільської ОДПІ, з 22.02.2012 призначена в порядку переведення на посаду заступника голови Державної податкової служби у Тернопільській області, з 10.06.2013 переведена на посаду першого заступника начальника Головного управління Міністерства доходів у Тернопільській області, з 07.09.2015 переведена на посаду першого заступника начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Тернопільській області, що стверджується копією трудової книжки (т.1 а.с. 125-131).
11.03.2015 позивач подала голові комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом № 1682-VII, у якій дала згоду на проведення такої перевірки (т.1 а.с. 22).
01.04.2015 щодо позивача розпочато перевірку, а 20.10.2015 складено Звіт про результати проведення перевірки щодо виконання ДФС норм Закону № 1682-VII. Згідно з цим звітом позивача включили до переліку осіб, на яких поширюються визначені Законом № 1682-VII критерії та запропоновано голові ДФС невідкладно вжити заходів щодо звільнення з посад зазначених осіб (т.1 а.с.23-24, 45-99). Зокрема, згідно переліку посадових осіб органів ДФС України (начальники, перші заступники та заступники), позивач зазначена  як перший заступник ГУ ДФС у Тернопільській області, та згідно додатку 5 Переліку посадових осіб територіальних органів ДФС України до яких не було застосовано заборону передбачену частиною третьою статті 1 Закону № 1682-VII у рядку 13 вказано позивача та міститься посилання на постанову ОАСК від 24.02.15 у справі №826/407/15.
Надалі, 26.10.2015 відповідач видав наказ № 3421-о "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким позивача звільнено з посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Тернопільській області з підстав, передбачених Законом № 1682-VII, на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, звіту про результати проведення перевірки щодо виконання ДФС України норм Закону № 1682-VII та пункту 6 витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 (т.1 а.с. 12).
Не погоджуючись із вказаним наказом та підставами для звільнення, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскаржений наказ виданий не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки, відповідач не проводив перевірку та не надав індивідуальну оцінку діяльності позивача у період перебування її на керівних посадах, як наслідок не з`ясував, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, що виходячи з наступного.
Частина 2 статті 2 Кодекс адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частина 2 статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 38 Конституції України громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Згідно з частиною першою статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною шостою зазначеної статті Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівника
Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначено Законом України «Про очищення влади» від 16 вересня 2014 року № 1682-VII.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Частиною 1 та 2 ст. 1 Закону № 1682-VII визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
На виконання пункту 10 частини першої статті 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 3 цього Закону заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
Стаття 5 Закону України «Про очищення влади» передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.
Відповідно до підпунктів 1 та 2 пункту 2 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1682-VII впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону № 1682-VI, у порядку та строки, визначені цим Законом.
Відповідно до пункту 7-2 статті 36 КЗпП України трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».
Положеннями ч. 14 ст. 5 Закону № 1682-VII визначено, що звільнення таких осіб проводиться за наслідками проведення перевірки на підставі відповідного висновку.
Приписами ст. 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Основного Закону України).
Як зазначалося, Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.
Частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Відповідно до положень статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до п. 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи № 1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку. Відповідно до п. 8 вказаних принципів, дискваліфікація може стосуватися лише тих осіб, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або серйозно допомагали в їх вчиненні. Відтак, вказаний конституційний принцип презумпції невинуватості підлягає застосуванню також і при здійсненні очищення влади (люстрації).
Виходячи з усталеної практики ЄСПЛ особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (див, пункт 61 рішення у справі «Любох проти Польщі»).
У проміжному Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України «Про очищення влади» (Закону «Про люстрацію») Венеційська комісія констатувала, крім іншого, що «Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це» (пункт 62).
Аналогічний висновок Венеційська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: «Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій» (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеційської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13 жовтня 2009 року).
Таким чином, люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній публічній посаді, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.
Підстави, порядок, мета та сутність люстрації в національному та міжнародному правопорядках свідчить, що в контексті обставин даної конкретної справи люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.
Колегія суддів під час апеляційного розгляду справи, також враховує Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) від 17 жовтня 2019 року, яке стосується звільнення державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади».
Зокрема, у своєму рішенні ЄСПЛ вказав: «Закон про очищення влади відрізняється від законів про люстрацію, прийнятих в інших країнах Центральної та Східної Європи тим, що він ширше за своїм охопленням. Вона переслідує дві різні цілі. Перша - це захист суспільства від осіб, які в силу своєї минулої поведінки можуть становити загрозу для новоствореного демократичного режиму. Друге - очистити державну адміністрацію від осіб, причетних до масштабної корупції. Термін люстрація в своєму традиційному значенні охоплює тільки перший процес.
У своєму проміжному висновку, прийнятому в грудні 2014 року, Венеційська комісія наголосила, що для дотримання прав людини, верховенства права і демократії люстрація повинна забезпечувати справедливий баланс між захистом демократичного суспільства, з одного боку, та захистом прав особистості, з іншого боку. Він також звернув увагу на деякі недоліки Закону 2014 року про очищення влади, що стосуються особистої сфери застосування закону (необхідність обмежити люстрацію найбільш важливими посадами в державі і т.д.), фактору часу (два періоду виключення і т.), проведення люстрації (децентралізована процедура, відсутність незалежного органу та ін.) і процесуальні гарантії (індивідуалізована відповідальність, захист персональних даних осіб, які підлягають люстрації, доступність судового нагляду та ін.).
Суд вважає, що поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими особами, а також для їх соціальної та професійної репутації і в значній мірі вплинуло на них. Вони не тільки були тимчасово відсторонені від посади, понижені у посаді або переведені на менш відповідальні посади, але і були звільнені і повністю виключені з цивільної служби, втративши все свою винагороду з негайним вступом в силу (на відміну від останнього випадку, J.В . та інші проти Угорщини (dес.), ні. 45434/12 і 2 інших, § § 132-33, 27 листопада 2018 року). Вони були відсторонені від будь-якої роботи на державній службі, в тій сфері, де в якості кар`єрних державних службовців вони працювали протягом багатьох років.
З урахуванням викладених вище міркувань (див. пункти 208-211) щодо застосування статті 8 Конвенції Суд вважає, що мало місце втручання у право заявників на повагу до їх приватного життя. Таке втручання сумісне зі статтею 8 тільки в тому випадку, якщо воно було «відповідно до закону» і «необхідно в демократичному суспільстві» для досягнення однієї або декількох цілей, викладених в її другому пункті.
Проте, той факт, що поведінка заявників була законним у відповідний час, є фактором, який може бути прийнятий до уваги при оцінці необхідності втручання.
В контексті викладеного, колегія суддів зазначає, що в межах даної справи відсутні відомості та докази, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та у встановленому порядку підтверджували факт того, що ОСОБА_1 своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяла їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність застосування до позивача процедур, передбачених Законом України «Про очищення влади», а відповідно й про неправомірність прийняття оскаржуваного наказу.
Враховуючи неправомірність та відсутність обґрунтованих підстав для звільнення позивача, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги та визнав протиправним і скасував наказ № 3421-о від 26.10.2015 про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Тернопільській області з підстав, передбачених Законом України “Про очищення влади” та поновлення позивача на посаді.
Відповідно до ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його  скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення. 

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
                                                    П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України – залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 21 травня 2020 року у справі № 819/3432/15 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	М. П. Кушнерик 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула	
Повне судове рішення складено 09.10.20