П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

        07 жовтня 2020 року                                                                                                  місто Київ 
 
Єдиний унікальний номер справи 760/17256/19
Номер провадження  22-ц/824/9088/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача -  Вербової І.М.,  суддів Саліхова В. В., Шахової О. В., 
 
за участю секретаря судового засідання - Яворської А. А.,
 
вивчивши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Українця В. В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання договору недійсним,
 
в с т а н о в и в :
 
У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 листопада 2015 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Юлією Юріївною за № 3980.
 
Позовна заява обґрунтована тим, що 15 серпня 2018 року позивач дізнався про порушення його прав на об`єкт нерухомості, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , відповідачами.
 
Позивач зазначає, що відповідно до договору № 167/С про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року, він був єдиним інвестором вищевказаної квартири. Управителем вказаного фонду було ПАТ «Банк «Таврика», яке на разі ліквідовано. 
 
Відповідно до п. 5.2 Договору ФФБ сума оплати за квартиру була встановлена у розмірі 545 778 грн.. яка була сплачена позивачем у повному обсязі, разом з тим, 06 жовтня 2015 року державним реєстратором Управління державної реєстрації ГТ УЮ у м. Києві Дуднік О. С. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності на квартиру за відповідачем-2.
 
Так, на думку позивача, відповідач-2 зареєстрував за собою право власності на квартиру на підставі підроблених документів, у зв`язку з чим, було відкрито кримінальне провадження.
 
Позивач зазначає, що доказом того, що право власності на квартиру відповідач-2 зареєстрував за собою на підставі підроблених документів, є лист НБУ в якому зазначено, що позивач є єдиним учасником ФФБ, який має права на спірну квартиру. 
 
Позивач зазначає, що в подальшому вказана квартира була продана відповідачу на підставі договору купівлі-продажу. Рішення про державну реєстрацію прав було прийнято приватним нотаріусом КМНО Лабутіною Ю. Ю. 20 листопада 2015 року.
 
Так, дізнавшись про порушення відповідачами прав на квартиру позивача, останній звернувся зі скаргою до Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Міністерства юстиції України та просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав власності відповідача-1 та відповідача-2 на квартиру. 
 
На підставі висновків Комісії Міністерство юстиції України прийняло наказ № 3671/5 від 21 листопада 2018 року та № 3793/5 від 04 грудня 2018 року, якими рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем-1 та відповідачем-2 були скасовані, після чого, позивач зареєстрував право власності на квартиру, за собою. Разом з тим, відповідач-1 не визнає право власності на квартиру за позивачем, оспорює його та вважає себе власником квартири.
 
Позивач зазначає, що у зв`язку з тим, що відповідач-1 не визнає права власності на квартиру за позивачем та з огляду на факт існування договору купівлі-продажу квартири, який не визнаний недійсним та створює підстави для оспорювання права власності позивача, останній був змушений звернутися до суду.
 
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року (а.с. 98-101)позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання договору недійсним, задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2015 року, укладений між  ОСОБА_3  та  ОСОБА_1 .
 
У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.
 
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2  384 грн. 20 коп. судового збору.
 
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_2  384 грн. 20 коп. судового збору.
 
Не погодившись із вищевказаним рішення суду, 29 травня 2020 року ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на необґрунтованість та незаконність оскаржуваного рішення, ухвалення його з неповним дослідженням обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права в частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2015 року недійсним, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову, відмовити.
 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом встановлено, що позивач звернувся до Солом`янського УПГУ НП у місті Києві з заявою про вчинення злочину щодо підробки документів, на підставі яких, відповідач-2 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру. Так, на підставі вищевказаної заяви  було відкрито кримінальне провадження. Разом з тим, скаржник зазначає, що належним доказом підробки документів може бути вирок суду, який в даному випадку, відсутній.
 
Скаржник зазначає, що на адвокатський запит адвоката Чмель І. М. приватним нотаріусом Лабутіною Ю. Ю. було надано належним чином засвідчені копії документів попереднього власника квартири, що стали підставою для посвідчення договору купівлі-продажу від 20 листопада 2015 року, зокрема, інформацію з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 20 листопада 2015 рік та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Крім того, від ОСОБА_3 , адвокатом було отримано довідку про право на набуття у власність вищевказаної квартири, що на думку скаржника, підтверджує законність набуття ним у власність спірної квартири. 
 
Враховуючи вищенаведене, скаржник вважає, що він є добросовісним набувачем спірної квартири.
 
Крім того, на думку скаржника, при поданні позову до суду позивачем було пропущено строк позовної давності.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.
            Відзиву подано не було.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду у судовому засіданні  з повідомленням учасників справи.
 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.
 
Скаржник ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.
 
Відповідач ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки-повідомлення на його поштову адресу. Крім того, сторони повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у зв`язку з чим, колегія суддів, вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності осіб, що не з`явились.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши заперечення позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
 
Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право власності на вищевказану квартиру вже зареєстровано за позивачем, крім того, відповідачем не оспорюється.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу  від 20 листопада 2015 року недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачем,а відтак, чинний договір купівлі-продажу  від 20 листопада 2015 року порушує законні права та інтереси позивача.. 
 
Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
 
Судом встановлено, що 05 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та АБ «Таврика» укладено договір № 167/С про участь у Фонді фінансування будівництва (а.с. 10-14).
 
Як вбачається з свідоцтва про участь у Фонді фінансування будівництва (вид А) від 12 грудня 2006 року, ОСОБА_2 були внесені кошти у сумі 545 778 грн. в об`єкт інвестування, а саме, квартира АДРЕСА_1 (а.с. 15).
 
Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 45141706 від 06 жовтня 2015 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с. 29).
 
13 квітня 2019 року за заявою ОСОБА_2 від 14 грудня 2018 року (а.с. 30) Солом`янським УП ГУ НП у місті Києві було внесено відомості до ЄРДР за про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України (а.с. 31). 
 
Листом від 17 вересня 2018 року Національний банк України повідомив позивачу про те, що відповідно до наявних на архівному зберіганні документів, а саме, до переліку довірителів Фонду фінансування будівництва (виду А) за адресою: АДРЕСА_1 , об`єкту ТОВ «Панорама-СВ» за квартирою АДРЕСА_1 значиться громадянин ОСОБА_2 із сплаченими коштами згідно з договором у сумі 545 778 грн. (а.с. 33).
 
20 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 34).
 
02 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Міністерства юстиції України Комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації зі скаргою на рішення державного реєстратора прав (а.с. 36).
 
Наказам Міністерства юстиції України від 21 листопада 2018 року № 3671/5, вищевказану скаргу було задоволено, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 жовтня 2018 року № 25064290, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дуднік О. С., від 20 листопада 2015 року № 26328767, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю. Ю. та внесено до Державного реєстру речових праві на нерухоме майно записи про скасування записів, які були внесені на підставі цих рішень (а.с. 39).
 
Наказом Міністерства юстиції України від 04 грудня 2018 року внесено зміни до наказу Міністерства юстиції України від 21 листопада 2018 року № 3671/5 шляхом викладення пункту 2 в наступній редакції: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 жовтня 2015 року № 25064290, прийняте державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дуднік О. С., від 20 листопада 2015 року № 26328767, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лабутіною Ю. Ю. та внесено до Державного реєстру речових праві на нерухоме майно записи про скасування записів, які були внесені на підставі цих рішень (а.с. 40).
 
Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 13 грудня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 41).
 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на квартиру за ОСОБА_2 , оскільки, право власності на неї, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, він вже зареєстрував.
 
Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.
 
Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
 Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)
 
Як вбачається з приписів ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
 
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
 Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
 
 Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
 
 Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.
 
 Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.
 
Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
 
Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що 20 листопада 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
 
Разом з тим, 13 грудня 2018 року на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року, довідки АТ «ОТП Банк» від 18 жовтня 2018 року, листа Національного банку України від 17 вересня 2018 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 .
 
Так, враховуючи те, що вищевказана квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 , проте, договір купівлі-продажу вказаної квартири від 20 листопада 2015 року недійсним не визнавався, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання вищевказаного договору, недійсним, оскільки, наявність чинного договору купівлі-продажу квартири, порушує права та інтереси ОСОБА_2 , як власника квартири.
 
В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що його адвокатом було отримано довідку про право на набуття у власність вищевказаної квартири, що на думку скаржника, підтверджує законність набуття ним у власність спірної квартири. Крім того, підтвердження факту підробки документів, на підставі яких, відповідач-2 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру квартири АДРЕСА_1 , може бути вирок суду, який в даному випадку, відсутній, не спростовують висновки суду першої інстанції, оскільки, в матеріалах справи наявна достатня кількість доказів, зокрема, договір № 167/С про участь у Фонді фінансування будівництва від 05 грудня 2006 року, свідоцтво про участь у Фонді фінансування будівництва (вид А), накази Міністерства юстиції України № 3671/5 від 21 листопада 2018 року та № 3793/5 від 04 грудня 2018 року, лист Національного банку України від 17 вересня 2018 року, які дають підстави вважати, що ОСОБА_2 є законним власником квартири. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, скаржник фактично не оспорює правомірність факту набуття права власності на вказану квартиру позивачем, а лише посилається на те, що він є добросовісним набувачем вказаної квартири. 
 
Колегія суддів ставиться критично до посилання скаржника на те, що при поданні позову до суду позивачем було пропущено строк позовної давності, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
 
Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України  перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачу про порушення його прав стало відомо у серпні 2018 року, доказів зворотного, матеріали справи не містять, а з позовною заявою останній звернувся у червні 2019 року, тобто в межах процесуального строку на звернення до суду з позовною заявою.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.
 
Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим. 
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   - залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 травня 2020 року  - залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 09 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                                           І.М. Вербова

Судді:                                                                                                           В. В. Саліхов 

                                                                                                                О. В. Шахова