ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2020 р.	Справа № 480/3207/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: П`янової Я.В. ,  Любчич Л.В. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Є.Д. Кравченко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 04.09.20 року по справі № 480/3207/20
за позовом            ОСОБА_1      
до           Сумської міської ради                    
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до   Сумської міської ради (далі - відповідач), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Сумської міської ради від 26.02.2020 № 6549-МР "Про відмову в наданні у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , яка знаходиться у неї у користуванні";
- зобов`язати Сумську міську раду затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та передати у власність ОСОБА_1 земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0611 га, кадастровий номер: 5910136600:19:031:0081, яка знаходиться у неї користуванні.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 відмовлено у задоволенні позову.
Позивач не погодившись з таким рішенням звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок про потрапляння земельної ділянки «у червоні лінії» був зроблений на підставі містобудівної документації «Розроблення плану червоних ліній магістральних вулиць м. Суми», яка не затверджена у встановленому законом порядку, що суперечить Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також зазначає, що відсутні підстави відносити земельну ділянку до земель загального користування, оскільки рішенням Сумської міської ради ця земельна ділянка уже віднесена до земель для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд. Висновок Сумської міської ради про знаходження земельної ділянки «у червоних лініях» є безпідставним, оскільки зроблений на підставі документації «Розроблення плану червоних ліній магістральних вулиць м. Суми», яка не затверджена у встановленому законом порядку, а також цей висновок спростовується відповіддю незалежного сертифікованого архітектора, в якій зазначено, що земельна ділянка знаходиться в межах зони садибної забудови (Ж-1) в сформованій існуючій забудові, обмеження у використанні земельної ділянки відсутні.
Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якій, просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч. 4 ст. 229 КАС України не здійснювалось.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзив на апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що 08.11.2019 ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу житлового будинку придбала у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ровенською А.О., зареєстрованого у реєстрі для вчинення нотаріальних дій за № 3430 (а.с. 22-24).
Право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 34069150 (а.с. 21).
Відповідно пункту 1 до договору купівлі-продажу від 08.11.2019 року ОСОБА_1 придбала житловий будинок на земельній ділянці Сумської міської ради кадастровий номер: 5910136600:19:031:0081, площею 0,0611 га.
Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку земельна ділянка, що розташована: АДРЕСА_1 кадастровий номер: 5910136600:19:031:0081 площею 0,0611 га, має цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 59).
На замовлення позивача ФОП ОСОБА_5 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0611 га, кадастровий номер: 5910136600:19:031:0081 (а.с. 17-31).
10.12.2019 ОСОБА_1 звернулась до Сумської міської ради  із заявою, в якій просила затвердити вищевказану технічну документацію із землеустрою (а.с. 90).
Рішенням Сумської міської ради від 26.02.2020 № 6549-МР відмовлено ОСОБА_1 в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка) та наданні у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0611 га, кадастровий номер: 5910136600:19:031:0081, яка знаходиться у неї користуванні, у зв`язку з невідповідністю місця розташування земельної ділянки містобудівній документації, а саме Генеральному плану м. Суми (зі змінами), затвердженому рішенням Сумської міської ради від 19.12.2012 № 1943-МР та Плану зонування території міста Суми, затвердженому рішенням Сумської міської ради від 06.03.2013 № 2180-МР, зокрема, потраплянням земельної ділянки частково в зону садибної житлової забудови Ж-1 та частково в межі зони транспортної інфраструктури ТР-2: зона магістральних вулиць, доріг, майданів (у "червоних лініях"), тобто відносяться до земель комунальної власності (землі загального користування, які не можуть бути передані у приватну власність) (а.с. 32).
Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
За приписами частин 1-3 статті 116 Земельного кодексу України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: зокрема приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.
Відповідно до частини 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
За приписами статті 25 Закону України "Про землеустрій" технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є одним із видів документації із землеустрою, яка з урахуванням вимог підпункту "а" частини 9 статті 55 цього Закону розробляється без надання дозволу, зокрема органу місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу, в разі передачі у власність чи користування земельної ділянки комунальної власності, на якій розташовано житловий будинок, право власності на який зареєстровано.
Така технічна документація розробляється на замовлення власника житлового будинку.
Статтею 30 Закону України "Про землеустрій" передбачено, що погодження і затвердження документації із землеустрою проводиться в порядку, встановленому Земельним кодексом України, цим Законом.
Відповідно до частини 14 статті 186 Земельного кодексу технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується, зокрема органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває в комунальній власності.
Так, підставою для відмови в наданні у власність спірної земельної ділянки стала невідповідність її розташування містобудівній документації, а саме: Генеральному плану м. Суми (зі змінами), затвердженому рішенням Сумської міської ради від 19.12.2012 № 1943-МР, та плану зонування території міста Суми, затвердженому рішенням Сумської міської ради від 06.03.2013 № 2180-МР, зокрема потраплянням земельної ділянки частково в зону садибної житлової забудови Ж-1 та частково в межі зони транспортної інфраструктури ТР-2: зона магістральних вулиць і доріг, майданів (у червоних лініях»), тобто є землями комунальної власності, які не можуть бути передані у приватну власність (землі загального користування), про що зазначено в оскаржуваному рішенні відповідача від 26.02.2020 № 6549-МР «Про відмову в наданні у власність земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , яка знаходиться у неї в користуванні».
Статтею 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
При цьому, колегія суддів вказує, що відповідно до положень статті 17 цього Закону України саме генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, а план зонування території, у свою чергу, розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документі з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон (статті 18 цього ж закону).
Згідно наявних в матеріалах справи викопіюваннях Генерального плану м. Суми зі змінами, внесеними рішенням Сумської міської ради від 19.12.2012 № 1943-МР, та Плану зонування території міста Суми (зонінг), затверджений рішенням Сумської міської ради від 06.03.2013 № 2180-МР, який деталізує положення генерального плану міста, спірна земельна ділянка, частково знаходиться в зоні садибної житлової забудови Ж-1 та частково в межах зони транспортної інфраструктури ТР- 2: зона магістральних вулиць, доріг, майданів («у червоних лініях»).
Разом з цим, під час апеляційного розгляду встановлено, що в суді першої інстанції у судовому засіданні було заслухано свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . 
Свідки пояснили, що є працівниками Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради, до якого надійшов лист Департаменту ресурсних платежів Сумської міської ради про надання інформації щодо відповідності містобудівній документації місця розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0.0611 га, кадастровий номер: 5910136600:19:031:0081 згідно заяви ОСОБА_1 стосовно затвердження технічної документації із землеустрою та надання-земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0611 га. 
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 опрацювали вказане питання та з`ясували, що згідно Генерального плану м. Суми (зі змінами), затвердженого рішенням Сумської міської ради від 19.12.2012 № 1943-МР та Плану зонування території міста Суми, затвердженим рішенням сесії Сумської міської ради від 06.03.2013 № 2180-МР, запитувана земельна ділянка знаходиться на території садибна житлова забудова, в зоні Ж-1, де переважним видом використання є одноквартирні індивідуальні житлові будинки (з присадибними ділянками) та частково в межах зони транспортної інфраструктури ТР-2; зона магістральних вулиць, доріг, майданів (у "червоних лініях").
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 була підготована відповідь на лист Департаменту ресурсних платежів Сумської міської ради, в якій викладено вищевказаний висновок. Також, про вищевказані обставини було поінформовано у відповіді на адвокатський запит адвоката ОСОБА_8 , яка представляє інтереси ОСОБА_1 .
Відповідно до пункту «а» частини 4 статті 83 Земельного кодексу України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
За приписами статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги» складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування.
Межі вулиці за її шириною визначаються "червоними лініями". Розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається.
Отже, визначаючи місце розташування спірної земельної ділянки відповідач користувався містобудівною документацією, передбаченою чинним законодавством України, тобто діяв у спосіб та на підставі законів України.
Натомість, висновки архітектора щодо місця розташування спірної земельної ділянки, на які посилається позивач, не є містобудівною документацією в розумінні Закону України «Про містобудівну діяльність», та як наслідок, не можуть бути підставою для прийняття відповідачем позитивного рішення на звернення позивача про надання їй у власність земельної ділянки, оскільки ці висновки спростовуються викопіюванням з Генерального плану та Плану зонування.
Щодо посилання позивача про відсутність такого виду містобудівної документації як «Розроблення плану червоних ліній магістральних вулиць міста Суми», колегія суддів зазначає наступне.
Як вже вищезазначалось, відповідно до оскаржуваного рішення № 6549-МР підставою для відмови в наданні у власність спірної земельної ділянки стала невідповідність її розташування містобудівній документації, а саме: Генеральному плану м. Суми (зі змінами), затвердженому рішенням Сумської міської ради від 19.12.2012 № 1943-МР, та Плану зонування території міста Суми, затвердженому рішенням Сумської міської ради від 06.03.2013 № 2180-МР.
Тобто, відповідач в обґрунтування оскаржуваного рішення взагалі не посилався на «Розроблення плану червоних ліній магістральних вулиць міста Суми», а тому колегія суддів вважає, що твердження позивача про те, що рішення відповідача є незаконним з цієї підстави, є необґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу.
Разом з цим колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача як на підставу своїх вимог на рішення відповідача від 31.10.2020 № 1832-МР «Про передачу у власність, оренду земельних ділянок громадянам», відповідно до якого попередні власники житлового будинку, розташованого на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 0,0611 га, отримали її в користування, оскільки Генеральний план м. Суми (зі змінами) та План зонування території міста Суми, затверджені рішеннями Сумської міської ради пізніше ніж рішення про надання спірної земельної ділянки у користування, 19.12.2012 № 1943-МР та 06.03.2013 № 2180-МР відповідно.
Отже, рішення від 31.10.2020 №1832-МР «Про передачу у власність, оренду земельних ділянок громадянам» жодним чином не позбавило відповідача можливості прийняти рішення про відмову в наданні у власність позивачу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки питання щодо відповідності місця розташування спірної земельної ділянки містобудівній документації вирішувалось з урахуванням чинного Генерального плану та Плану зонування.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.
Враховуючи вказане колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).
Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
          Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд,  -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 27.08.2020 року по справі № 480/3207/20 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді 	   	Я.В. П`янова    Л.В. Любчич   	

Повний текст постанови складено  16.11.2020 року