18.11.20
22-ц/812/1864/20
Справа №487/8915/19
Провадження № 22-ц/812/1864/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України
17 листопада 2020 року                                                                             м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Нікітіним Д.Г., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років,-

В С Т А Н О В И В
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та коштів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що з 22 серпня 2014 року перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .
Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З часу народження дитини, стосунки між ними погіршилися, вони стали проживати за різними адресами.
Відповідач є фізичною особою-підприємцем, засновником і власником ТОВ «Офіс-Сервіс», продає офісну та побутову техніку, мобільні телефони, аксесуари та інше. В той же час матеріальної допомоги на утримання спільного сина не надає.
Крім того, з 2017 року ним введено в експлуатацію прилади для майнінгу криптовалюти та від такої діяльності останній отримує прибутки.
Враховуючи вищенаведене, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 15 000 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття, з визначенням конкретної дати платежу та 10000 грн. на своє утримання до досягнення дитиною трьох років.
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суд з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виключення з актового запису №816, зробленого 05 жовтня 2019 року Інгульським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, відомостей про батька - ОСОБА_2 , громадянина України.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2020 року зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.
Наступною ухвалою того ж суду від 14 вересня 2020 року за заявою позивача ОСОБА_2 зустрічний позов залишено без розгляду.
Рішенням Заводського районного суду від 14 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 5000 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з подальшою індексацією, починаючи з 10 грудня 2019 року і до повноліття дитини.
В іншій частині позову відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, в частині стягненої суми аліментів на утримання дитини, ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що під час ухвалення оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги надані нею докази, як підтвердження платоспроможності відповідача, а саме: доходи відповідача від майнінгу криптовалюти, врахування при визначені розміру аліментів майбутніх дітей відповідача.
Також судом порушено норми процесуального права оскільки не вирішено питання про допуск негайного виконання рішення суду та не чітко сформульовано позовні вимоги про стягнення коштів на її утримання до досягнення дитиною трьох років
Більш того, судом не застосовано вимоги ч.3 ст.182 СК України, які на думку позивача, повинні були бути застосовано при вирішенні даного спору.
За такого просила рішення суду першої інстанції в його оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Рішення суду в частині відмови у стягненні аліментів на її утриманні не оскаржує.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. При цьому вказав, що на теперішній час ним сплачено аліменти на виконання рішення суду, починаючи з 10 грудня 2019 року у розмірі 55000 грн.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно ч. 13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Вказаним вимогам оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови від стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст. 51 Конституції України).
Частиною 1 ст. 12 цього Закону передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно із ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції з врахуванням наданих доказів, матеріального становища платника аліментів, величини прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, дійшов висновку про можливість відповідачем сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн. щомісяця.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що з 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.8).
Згідно свідоцтва про народження дитини, сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).
Сторони на теперішній час припинили сімейних відносини, проживають окремо. Дитина перебуває на утриманні позивача. Відповідач матеріальної допомоги у добровільному порядку не надає. Наведені обставини відповідачем не заперечуються.
За матеріалами справи, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з 16 червня 2009 року є приватним підприємцем який здійснює свою діяльність за спрощеною системою оподаткування. Також згідно із витягом із реєстру юридичних осіб - є засновником та керівником ТОВ «Офіс-сервіс».
Як приватний підприємець ОСОБА_2 є платником податку на додану вартість з 01 квітня 2015 року( а.с.62), платником єдиного податку 3 групи з 3% ставкою до доходу з 01 жовтня 2014 року( а.с.63). 
На підтвердження свого майнового стану відповідач надав до суду податкову декларації платника єдиного податку - ФОП за 2019 рік, відповідно до якої загальна сума доходу становить 626 043 грн.79 коп., виписки по рахунку належного відповідачеві у АТ «Укрсиббанк» за січень та лютий 2020 року. Вказані документи в одному випадку вказують на валовий дохід відповідача, та не є його чистим прибутком (а.с.64-65), а в іншому підтверджує надходження коштів на його рахунок у певний період за надані ним послуги, з якої підлягає вирахування податки та обов`язкові платежі. 
Пред`явлення позивачем позову про стягнення аліментів свідчить про те, що батьки не досягли домовленості щодо способів виконання кожним із батьків обов`язку утримувати дитину.
За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини покладається на обох батьків, а не на будь - кого одного з них.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України).
Згідно з приписами ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789XII (78912), у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно із частиною першою статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а також відповідальність батьків або осіб, які їх замінюють, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України).
Отже, матеріальне утримання дитини є обов`язком батьків, у контексті виконання якого може йтися лише про порядок надання такого утримання та про його розмір з урахуванням відповідних обставин. Присудження аліментів у твердій грошовій сумі допускається за заявою позивача безвідносно до характеру доходу платника та способу його одержання.
Частиною першою статті 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.ст. 13, 76, 77 ЦПК України).
За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зважаючи на наведене, доводи позивача, якими обґрунтовувався позов, зокрема щодо платоспроможності відповідача та можливості сплачувати аліменти у зазначеному позивачкою розмірі, не заслуговують на увагу, оскільки розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Належних та допустимих доказів того, що позивач на утримання дитини витрачає 15 000 грн. на місяць, суду не надано.
Надані позивачем на підтвердження спроможності сплачувати аліменти у визначеному нею розмірі інформація про участь Товариства, засновником якого є відповідач, у публічних закупівлях України Рprozorro та підписання у 2019 році договорів, також не є підтвердженням реального щомісячного доходу, з врахуванням якого можливо було зробити висновок про щомісячну сплату 15000 грн. на утримання дитини.
Більш того, аргументи апеляційної скарги проте, що суд не врахував як доказ платоспроможності відповідача його витрати за користування електричною енергією у зв`язку з майнінгом криптовалюти не заслуговують на увагу, оскільки наданий позивачем рахунок за спожиту електроенергію по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 2013 року по 2019 рік не є тим доказом, який підтверджує використання електричної енергії саме для таких цілей. Більш того із цього розрахунку не вбачається ні те, хто є споживачем - власником вказаного особового рахунок, ні об`єкт, якому надаються послуги з електропостачання відповідним підприємством. 
Отже, твердження позивачки про те, що аліменти мають бути стягнуті в більшому розмірі, колегія суддів вважає не доведеними.
Клопотань щодо витребування документів на підтвердження майнового стану відповідача та отриманого ним доходу, позивач у суді першої інстанції не заявляла.
Колегія суддів не приймає доданий до апеляційної скарги новий доказ, а саме: довідку про кількість спожитої електроенергії і сплачених за неї коштів по гаражному боксу № НОМЕР_2 / власник ОСОБА_2 / в гаражному кооперативі «Стапель-4» за 2019-2020 роки від 10 жовтня 2020 року, оскільки такий доказ до суду першої інстанції позивачем не подавався, він не був предметом дослідження суду першої інстанції. Більш того, датований після ухвалення оскаржуваного рішення.
Що ж стосується інших документів наданих позивачем до апеляційної скарги, то в їх долучені до матеріалів справи слід відмовити, оскільки оригінали деяких з них знаходяться у матеріалах справи (копії - оскаржуваного рішення, заяви про залишення зустрічного позову без розгляду, заяви про видачу рішення суду), інші не мають значення для вирішення цього спору (копія конверта у якому надіслано заяву про залишення позову без розгляду, поштова квитанція і повідомлення про отримання запиту суду),
З огляду на те, що визначений судом розмір призначених аліментів у твердій грошовій сумі більш ніж вдвічі перевищує рекомендований розмір аліментів на одну дитину, а також враховуючи, що обов`язок по утриманню неповнолітньої дитини лежить на обох батьках, а не на одному з них, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно визначеного розміру стягуваних з відповідача аліментів.
Таким чином, вирішуючи питання про встановлення розміру аліментів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач спроможний надавати дитині матеріальну допомогу у розмірі 5000 грн. щомісячно. 
В порушення вимог п.7 ч.1 ст.264, п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд першої інстанції не допустив негайне виконання рішення суду в межах стягнення суми платежу за один місяць, а тому аргументи апеляційної скарги в цій частині є доречними, проте таке не є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Більш того, 15 жовтня 2020 року відповідачем сплачено на рахунок позивача аліменти на утримання дитини у розмірі 55000 грн. за період з 10 грудня 2019 року по 10 листопада 2020 року. 
Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
В той же час, суд першої інстанції стягуючи аліменти у твердій грошовій сумі помилково допустив обмеження мінімального розміру аліментів, встановлений при утриманні аліментів у вигляді частки заробітку (доходу) платника, оскільки при встановленні аліментів у твердій грошовій сумі платник аліментів не наділений правом сплачувати аліменти нижче встановленої твердої грошової суми, а в разі, якщо мінімальний гарантований державою розмір аліментів на одну дитину, визначений ч.2 ст. 182 СК України є вищим - мінімально гарантованого державою розміру.
Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Отже, через неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в резолютивній частині, шляхом виключення словосполучення «але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку».
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2020 року змінити, виключивши із резолютивної частини словосполучення «але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку».
В іншій частині це рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                              Ж.М. Яворська
Судді                                                                                               Т.М. Базовкіна
                                                                               Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.