ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року	Львів	Справа № 300/1330/20  пров. № А/857/12435/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                                           Шевчук С.М.,  
суддів                                                                         Кухтея Р.В., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України на рішення  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 08 вересня 2020 року (рішення ухвалене у м. Івано-Франківськ судом у складі головуючого судді Панікар І.В., за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дата складання повного тексту рішення суду не зазначена) у справі № 300/1330/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України  про  визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій,  

В С Т А Н О В И В :
І. ОПИСОВА ЧАСТИНА
 В червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення повного розрахунку при його звільненні - невиплати йому на день виключення із списків особового складу частини 28.01.2019 грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій;
- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій) за період з 29.01.2019 по 17.05.2020 у розмірі 189   045,25 грн.
Рішенням  Івано-Франківського окружного адміністративного суду  від 08 вересня 2020 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України щодо не проведення повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 , а саме не виплати на день виключення із списків особового складу частини 28.01.2019 року грошової компенсації за неотримане речове майно та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Стягнуто з    Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (код ЄДРПОУ 40668589, с. Старий Лисець, Тисменицький район, Івано-Франківська область, 77452) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 до 17.05.2020 в розмірі 24    277,58 грн. (двадцять чотири тисячі двісті сімдесят сім гривень п`ятдесят вісім копійок).
В задоволенні позову в решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
На обґрунтування апеляційних вимог відповідач посилається на те, що грошова компенсація за неотримане речове майно та грошова компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, до грошового забезпечення військовослужбовця не входить. Отже, ст. 117 КЗпП в даних відносинах не підлягає застосуванню, оскільки вказані компенсації не являються частиною заробітної плати в розумінні ст. 116 КЗпП. Вказав, що згідно з пунктом 242 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008 військовослужбовець не може бути виключений без його згоди зі списків особового складу військової частини до проведення з ним усіх необхідних розрахунків. З огляду на вказану норму Положення № 1153/2008, позивач погодився на звільнення з військової служби до проведення з ним усіх розрахунків, внаслідок чого, відсутні правові підстави компенсувати йому час затримки. Крім того, вказує, що судом не враховано, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати: компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Тобто ці суми не повинні враховуватись при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до Інструкції №100. Також зазначає, що до спірних правовідносин не повинні застосуватися загальні норми трудового права щодо оплати праці військовослужбовців, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством. Окрім того, вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском установленого процесуальним законом місячного строку, так як про невиплату грошової компенсації позивач дізнався у день звільнення та виключення із списків особового складу, а саме 28.01.2019 року, а з даним позовом звернувся лише в червні 2020 року. 
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.  По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.
 Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

 ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
 Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 28.01.2019 року позивача, звільненого наказом начальника Західного територіального управління Національної гвардії України від 14.01.2019 року № 3 о/с з військової служби у запас, з 28.01.2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.15). 
29.05.2020 року № 15 адвокат Розганюк Т.Є., в інтересах позивача, звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із адвокатським запитом, згідно якого просив надати наступну інформацію: чи при звільненні з військової служби ОСОБА_1 було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, а також грошову компенсацію за неотримане речове майно в розмірі 16    264,02 грн.; повідомити коли саме та в якому розмірі здійснено виплати грошових компенсацій за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та за неотримане речове майно і чи має намір Військова частина НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з дня звільнення по день фактичного розрахунку (а.с.11).
Листом № 50/72/33-245 від 03.06.2020 року відповідач повідомив, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу 28.01.2019 року ОСОБА_1 не було здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2018 рік. Дану виплату йому було здійснено 15.05.2020 року на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13.05.2020 року № 98, а виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно було частково здійснено 24.04.2019 року та доплачено 17.05.2020 року.  Зазначено, що Військова частина НОМЕР_1 не може здійснити нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби з дня звільнення по день фактичного розрахунку, оскільки грошова компенсація за невикористану додаткову відпуску як УБД та грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення військовослужбовців у відповідності до статті 9 ЗУ “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців, та членів їх сімей” (а.с.13-14).
 Військова частина НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України   в підтвердження перерахування позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в розмірі 28    299,38 грн. та компенсації вартості за неотримане речове майно в загальній сумі 16    020,06 грн. подала розрахункову платіжну відомість за видами оплати, відомості розподілу витрат та відомості на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно і платіжні доручення (а.с.17-30).                      
Судом встановлено, що 24.04.2019 року на банківський рахунок ОСОБА_1 поступили кошти в сумі 9  489,04 грн. з призначенням платежу: “Заробітна плата, Військова частина НОМЕР_1 ; 22.04.2020 року поступили кошти в сумі 6 562,61 грн. з призначенням платежу: “компенсація за речове майно, Військова частина НОМЕР_1 ”; 18.05.2020 року поступили кошти в розмірі 28  299,38 грн. з призначенням платежу: “Заробітна плата, Військова частина НОМЕР_1 ”, що підтверджується виписками АТ КБ “ПриватБанк” від 29.05.2020 (а.с. 32-34).
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо несвоєчасної виплати при звільненні з військової служби грошової компенсації вартості неотриманого речового майна та грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що   стягнення з відповідача 189  045,25 грн (сума, яка обчислена на підставі встановлених статтею 117 КЗпП правил) буде покладенням на нього надмірного та непропорційного тягаря. Суд першої інстанції вважав достатнім та справедливим визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні сум в сумі 24  277,58 грн, що дорівнює його двохмісячному середньому заробітку на час звільнення, що враховує строк прострочення, дії сторін, орієнтовну як співмірність вказаної суми, так і оцінку майнових втрат позивача, які розумно можна було передбачити. Вказав, що зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було б передбачити (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, пункт 43 постанови Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц).

         ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.
Відповідно до частини другої   статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Частиною п`ятою   статті 17 Конституції України   передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до частини першої   статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Згідно з частиною першою статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. 
Відповідно до статті 116 КЗпП України, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2020 року у справі №806/305/17, а відповідно до ч. 5   ст. 242 КАС України   суд при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Правові основи організації та діяльності Національної гвардії України визначає Закон України “Про Національну гвардію України” від 13.03.2014 № 876-VII. В частині 2 статті 21 цього Закону закріплено, що Військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту визначає Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі        - Закон № 2011-XII).
В пункті 1 статті 9 Закону № 2011-XII закріплено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з абзацом 2 пункту 1 статті 9-1 цього ж Закону речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 178 від 16.03.2016 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178). Порядок визначає механізм виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, Держприкордонслужби, Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці) грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - грошова компенсація).
Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 178 виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з        додатком (пунктом 5 Порядку № 178).
Пункт 242 розділу XII “Звільнення з військової служби” Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі – Положення № 1153/2008) визначає, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України “Про оплату праці” від 24.03.1995 № 108/95-ВР за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі -    Порядок № 100).
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Пунктом 5 розділу ІV Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з пунктом 8 розділу ІV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
За змістом пункту 242 розділу XII “Звільнення з військової служби” Положення № 1153/2008, в день виключення зі списків особового складу військової частини з військовослужбовцем має бути проведений повний розрахунок за грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Як вже зазначалося судом вище, станом на дату виключення із списків особового складу частини - 28.01.2019 відповідач не провів з позивачем повного розрахунку, а така виплата належних при звільненні сум фактично здійснена 17.05.2020, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП, пункту 242 розділу XII “Звільнення з військової служби” Положення № 1153/2008. 
Відтак, період з 29.01.2019 до 17.05.2020 є періодом затримки розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки 28.01.2019 є останнім робочим днем позивача, а останнім днем такого розрахунку є саме 17.05.2020 - день коли з позивач проведено остаточний розрахунок. Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 05.12.2018 у справі № 808/2442/16.
Доводи скаржника стосовно того, що до спірних правовідносин не повинні застосуватися загальні норми трудового права щодо оплати праці військовослужбовців, оскільки вони врегульовані спеціальним законодавством, апеляційним судом до уваги не беруться, з огляду на наступне. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.03.2019 у справі № 820/660/17 вказав, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. 
Непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/міліції стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України. Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 до 17.05.2020 в розмірі 24   277,58 грн, з огляду на наступне. 
Відповідно до довідки про доходи відповідача № 50/72/32-241 від 02.06.2020 розмір грошового забезпечення позивача за два повні місяці, що передували місяцю в якому відбулося звільнення з військової служби, становив: за листопад 2018 – 10    280,50 грн., за грудень 2018 року 13    997,08 грн., всього – 24    277,58 грн. (а.с.31) при ділення цієї суми на 61 календарний день середньоденне грошове забезпечення становить 397,99 грн. 
Період затримки розрахунку при звільненні обраховується починаючи з першого дня після звільнення до остаточної виплати належних позивачу сум (29.01.2019 до 17.05.2020)  становить 475 календарних днів. Отже, середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає 189    045,25 грн. Відтак, відповідно до встановлених статтею 117 КЗпП правил, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум коштів за період з 29.01.2019 до 17.05.2020 в розмірі 189    045,25 грн.
При цьому, апеляційний суд враховує позицію, викладену  в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №      821/1083/17, щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП.
Так, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими   Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене   статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
В цій постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.      
Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Таким чином, суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого   статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Застосовуючи наведені Великою Палатою Верховного Суду критерії до обставин цієї справи колегія суддів враховує таке:
- період затримки відповідачем виплати належної позивачу при звільненні суми 44    319,44 грн. був доволі тривалим (більше одного року трьох місяців);
- з дня звільнення з військової служби по день звернення до відповідача зі заявою про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки при звільненні, позивач не вчиняв дій щодо захисту свого права на отримання належних йому при звільненні сум. Судом не встановлено, що позивач не знав про це право, або були інші обставини, які заважали позивачу реалізувати зазначене право. 
-     загальна сума середнього заробітку за час прострочення – 189    045,25 грн., яка розрахована згідно статті 117 КзПП більш ніж    в 4 рази перевищує прострочену заборгованість - 44    319,44 грн.
З наведеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що затримка виплати всіх сум при звільненні хоча й тривала значний період з вини відповідача (приблизно 1 рік і 3 місяці), однак позивач також доволі тривалий проміжок часу не вживав жодних заходів для захисту свого права на отримання цих коштів. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що стягнення з відповідача 189    045,25 грн (сума, яка обчислена на підставі встановлених статтею 117 КЗпП правил) буде покладенням на нього надмірного та непропорційного тягаря. Суд першої інстанції вважав, що достатнім та справедливим визначити розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних позивачу при звільненні сум в сумі 24    277,58 грн, що дорівнює його двохмісячному середньому заробітку на час звільнення, що враховує строк прострочення, дії сторін, орієнтовну як співмірність вказаної суми, так і оцінку майнових втрат позивача, які розумно можна було передбачити.
Як вірно вказав суд першої інстанції, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих її втрат, які розумно можна було б передбачити (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, пункт 43 постанови Великої Палати Верховного суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц).
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно до положень статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним способом відновлення порушених відповідачем прав позивача буде стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.01.2019 до 17.05.2020 в розмірі 24    277,58 грн, без утримання обов`язкових платежів та зборів.
Доводи скаржника стосовно пропуску позивачем місячного строку звернення до суду з цим позовом з посиланням на постанови Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 815/2681/17 та від 22.01.2020 у справі № 620/1982/19, є безпідставними, оскільки обставини цієї справи є відмінними від обставин у справах № 815/2681/17 та № 620/1982/19. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Дана позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №806/305/17.
Таким чином, за обставин цієї справи виплата грошової компенсації за неотримане речове майно  та невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій фактично проведено позивачу 17.05.2020, а з цим позовом позивач звернувся до суду 17.06.2020, тобто в межах місячного строку. Отже, позивачем не пропущено місячний строк звернення до суду з даним позовом. 
Статтею 77 КАС України   встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.
Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підстави для його скасування   відсутні.
Доводи апеляційної скарги, в силу викладеного вище,  висновків суду першої інстанції не спростовують.
Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, 
                                  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року у справі № 300/1330/20 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої  статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. М. Шевчук 	
судді	 	Р. В. Кухтей 	
 	 	Т. І. Шинкар  	
Повне судове рішення складено 01 грудня 2020 року.