Постанова
Іменем  України 
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 369/7035/18
 
провадження № 61-1658св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач),              Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач -  ОСОБА_2 ; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року у складі судді Ковальчук Л. М. та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Немировської О. В., Чобіток А. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
 
Позовна заява мотивована тим, що 20 серпня 1991 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 113. 
Вказувала, шо вони з чоловіком давно припинили шлюбно-сімейні відносини. Між ними часто виникали сварки. Її чоловік ОСОБА_2 під час спільного проживання з нею не враховував її інтереси, думки, ставив свої інтереси на перше місце. ОСОБА_2 принижував її честь та гідність, йому не подобалося під час спільного проживання те, що вона підтримувала стосунки та спілкувалася з рідними та онуками. 
Зазначала, що подальше їхнє спільне життя і збереження шлюбу суперечить її інтересам.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , зареєстрований 20 серпня 1991 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 113.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрований 20 серпня 1991 року виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 113. 
Після розірвання шлюбу позивачу залишено прізвище « ОСОБА_1 ».
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що подружнє життя сторін виявилось неможливим внаслідок відсутності взаєморозуміння між ними, суперечливості характерів, різних поглядів на сімейне життя. Виникнення сварок та непорозумінь між подружжям підтверджено в судовому засіданні, зокрема, показами свідка ОСОБА_5 , який є онуком позивача. 
Судом встановлено, що спільне господарство сторонами не ведеться, шлюбно-сімейні відносини між ними фактично припинилися. Вжиті судом заходи для примирення - надання строку для примирення 2 місяці - позитивних результатів не дали, позивач наполягала на розірванні шлюбу.
За викладених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року  апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, повно встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу між сторонами, який носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача. Судом враховано, що позивач наполягала на розірванні шлюбу, що, у свою чергу, свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2020 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                      від 31 січня 2020 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 369/7035/18 із Києво-Святошинського районного суду Київської області.
 
У лютому 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 зазначив клопотання про розгляд справи за участю сторін. Колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання, оскільки не знаходить для цього підстав і потреби у наданні пояснень немає.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції встановлено обставини, які не підлягають встановленню при розгляду справи про розірвання шлюбу, зокрема, про те, що спільне господарство між сторонами не ведеться. Вважав, що розірвання шлюбу в судовому порядку можливе лише за встановленням обставин, які свідчать про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них, які мають бути доведені відповідними доказами. 
Зазначає, що він є єдиною особою, яка піклується про дружину, доглядає її у лікарнях, матеріально забезпечує, тому розірвання шлюбу, в першу чергу, може завдати шкоди саме інтересам позивача. Вважає, що справа про розірвання шлюбу є лише наслідком її чутливості і вразливості, які підсилилися на фоні тяжких захворювань, які виникли на підставі взаємин між нею та її близькими. 
Судом першої інстанції безпідставно відхилено його клопотання про виклик свідків, які могли повідомити дійсні факти та обставини їхнього подружнього життя. 
Апеляційний суд не звернув увагу на порушення, допущені судом першої інстанції, та не навів жодного мотиву неприйняття його доводів, що фактично свідчить про формальність апеляційного перегляду та, як наслідок, про порушення його права на захист його інтересів в суді. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У лютому 2020 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах; судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.  Вказує, що постійні сварки з відповідачем негативно впливають на стан її здоров`я, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме її інтересам. Вона є дієздатною особою, усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними та не бажає перебувати з відповідачем у сімейних відносинах. Вважає, що намагання відповідача зберегти шлюб носить матеріальний характер, насправді відповідач має на меті успадкування у майбутньому належне їй майно.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 , 1946 року народження, та ОСОБА_2 , 1937 року народження, зареєстровано 20 серпня 1991 року міськвиконкомом Вишневої міської ради Київської області, актовий запис № 113.
 
Від шлюбу подружжя спільних дітей не мають.
 
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , який доводиться онуком позивачу ОСОБА_1 , надав показання про те, що між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 виникають сварки і непорозуміння. Він, як онук ОСОБА_1 , допомагає своїй бабі матеріально.
 
2.    Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з вимогами частин першої-третьої статті 400 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
 
Згідно з частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
 
Відповідно до частини другої статті 36, 51 СК України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.
 
Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
 
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
 
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
 
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня                   2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
 
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
 
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
 
Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
 
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
 
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених обставин у справі, на підставі досліджених доказів, яким надано належну правову оцінку, встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.
 
Судом апеляційної інстанції враховано, що у відповідності до вимог                      статті 111 СК України судом першої інстанції було вжито заходи щодо збереження шлюбу з наданням сторонам строку на примирення 2 місяці, після завершення якого встановлено, що сімейні відносини між сторонами припинені остаточно, подальше сімейне життя чоловіка і дружини та збереження сім`ї є неможливим. 
 
Доводи відповідача про те, що позивач є хворою людиною, з порушеною психікою та нервовою системою, а тому не може самостійно приймати рішення щодо спільного життя подружжя, апеляційний суд визнав безпідставними, посилаючись на вимоги статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» відповідно до якої, особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Жодних доказів обмеження дієздатності позивача чи визнання її недієздатною у встановленому законом порядку відповідачем не надано.
 
Апеляційним судом враховано пояснення сторін у суді апеляційної інстанції, а також їх поведінка в судовому засіданні, та встановлено, що між подружжям дійсно існують неприязні конфліктні відносини. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та  апеляційної інстанцій залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволені клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи за участю сторін відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               О. М. Осіян 
                                                                                                            
                                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара