ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року м. Херсон
справа № 766/7760/17 
провадження № 22-ц/819/1048/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Полікарпової О.М.,	
  	Склярської І.В.,	
секретар	Геленко А.М.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Дорошинської В.Е. від 23 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, 
встановив: 

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 11 червня 2004 року вона працювала на посаді начальника відділу охорони праці та безпеки руху ТОВ «Херсонавтотранс». 
02 березня 2017 року її тричі за один день безпідставно притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а листом від 11 квітня 2017 року № 09/367 відповідач повідомив, що наказом від 11 квітня 2017 року № 107 вона звільнена із займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та повідомлено про необхідність отримання трудової книжки.
Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваних наказів, а також на належне виконання нею своїх посадових обов`язків, позивач, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просила суд визнати незаконними та скасувати накази відповідача від 02 березня 2017 року № 68, № 69, № 70 про накладення на неї дисциплінарних стягнень у вигляді доган; визнати незаконним і скасувати наказ відповідача від 11 квітня 2017 року № 107 про звільнення її з посади начальника відділу охорони праці та безпеки руху; поновити її на посаді начальника відділу охорони праці та безпеки руху ТОВ «Херсонавтотранс» із 11 квітня 2017 року; стягнути з відповідача на її користь 62 570,88 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 6000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях та переживаннях, нервових стресах та потрясіннях, що в цілому призвело до погіршення її загального стану та порушення нормального, звичного укладу життя, 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також судові витрати зі сплати судового збору в сумі 640 грн.
Рішенням суду від 23 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі   ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду щодо дотримання роботодавцем вимог чинного законодавства при накладенні на неї дисциплінарного стягнення та звільненні не відповідають обставинам справи, суперечать положенням статті 149 КЗпП України, оскільки порушень пунктів 1.5, 2.22, 2.5, 2.6, 2.25, 2.27, 2.30, 4.1 Посадової інструкції начальника відділу охорони праці та безпеки руху ТОВ «Херсонавтотранс», якими визначені її посадові обов`язки, не допускала, тому вважає безпідставним накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді доган. 
Притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення за неналежне виконання покладеної на неї наказом товариства № 224 від 20 вересня 2013 року роботи з питань цивільного захисту із порушенням вимог чинного законодавства вважає незаконним з підстав відсутності відповідного розпорядчого документа щодо покладення на неї повноважень з виконання робіт із питань цивільної оборони на підприємстві, а також за відсутності відповідної посадової інструкції працівника та нероз`яснення їй відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 29 КЗпП України посадових обов`язків, повноважень та прав; відповідачем порушено визначений законом порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, будь-яких пояснень щодо систематичного порушення нею трудової дисципліни відповідач не вимагав та такі пояснення вона не надавала, з наказом про її звільнення ознайомлена не була, при обранні виду стягнення відповідач не врахував положень частини 3 статті 149 КЗпП України щодо відсутності завданої товариству шкоди та сумлінного виконання нею своїх службових обов`язків, а також порушив частину 4 статті 40 цього ж Кодексу, оскільки звільнення відбулося у період її перебування у навчальній відпустці.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Херсонавтотранс» її доводи не визнало, вважає, що притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності та звільнення з посади відбулось з дотриманням норм чинного законодавства.
Справа повторно переглядається в апеляційному порядку в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» від 11 квітня 2017 року № 107 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони праці та безпеки руху, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу в результаті її перегляду Верховним Судом 03 червня 2020 року, постановою якого постанову апеляційного суду Херсонської області від 20 вересня 2018 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» про визнання незаконним і скасування наказу генерального директора товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» від 02 березня 2017 року № 68 про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани залишено без змін, а у наведеній вище частині задоволених позовних вимог скасовано і в цій частині справу направлено на новий апеляційний розгляд.
Судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про неправомірність наказів від 02 березня 2017 року №№ 69,70 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не були предметом розгляду судом касаційної інстанції і набрали чинності 20 вересня 2018 року.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга щодо частини рішення суду, яка підлягає новому перегляду в апеляційному порядку, підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачем не доведено факт порушення відповідачем законодавства при звільненні позивача.
В процесі розгляду справи суд встановив, що ОСОБА_1 наказом від 11 червня 2004 року була прийнята на посаду начальника відділу охорони праці та безпеки руху ВАТ «Херсонавтотранс», яке з 27.05.2008 року перетворено в Товариство з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс».
З огляду на записи в трудовій книжці наказом №171-к від 31.07.2013 року ОСОБА_1 переведена на посаду виконуючого обов`язки начальника Херсонського автовокзалу; наказом №235-к від 19.09.2013 року-переведена на посаду начальника Херсонського автовокзалу; наказом №311а-к від 19.11.2013 року-переведена на посаду начальника Херсонського куста автостанцій-начальника Херсонського автовокзалу, а наказом №4-к від 13.01.2015 року- переведена на посаду начальника відділу охорони праці та безпеки руху.
Наказом від 20 вересня 2013 року № 224 на підставі галузевої угоди по галузі «Автомобільний транспорт» та колективного договору по ТОВ «Херсонавтотранс» за виконання додаткового обсягу робіт по вирішенню питань цивільної оборони ТОВ «Херсонавтотранс» ОСОБА_1 встановлено надбавку у розмірі 20% від посадового окладу начальника Херсонського автовокзалу з 01 жовтня 2013 року (т.1, а.с.142).
Наказом від 02 березня 2017 року № 68 позивачеві оголошено догану за порушення пунктів 2.5, 2.27 посадової інструкції, а саме: незабезпечення зі сторони начальника відділу охорони праці та безпеки руху ТОВ "Херсонавтотранс" належного контролю за своєчасним проходженням водіями медичного огляду. 
Постановою Апеляційного суду Херсонської області від 20 вересня 2018 року наказ №68 від 02 березня 2017 року про накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани визнано незаконним та скасовано.
Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року постанова суду апеляційної інстанції у наведеній частині залишена без змін (т.2, а.с.328-330, т.3. а.с.66-71).
Наказом від 02 березня 2017 року № 69 ОСОБА_1 оголошено догану за порушення пунктів 2.6, 2.22, 2.25, 4.1 посадової інструкції, а саме за допущення порушень при зберіганні та веденні документації у структурних підрозділах, оскільки відсутні підписи співробітників товариства про проведення інструктажу від 09 червня 2016 року, не зазначено за якими інструкціями проводився інструктаж, не проведено інструктажі у липні, грудні 2016 року із робітниками підприємства, які проводять роботи з підвищеною небезпекою, не обліковані журнали, у журналі реєстрації нещасних випадків невиробничого характеру за 2017 рік зареєстровано три нещасних випадки, проте не видані потерпілому або його представнику акти за формою НТ.
Журнали «Реєстрації вступного інструктажу з питань охорони праці», «Реєстрації нещасних випадків невиробничого характеру» не містять на першій сторінці індекс справи структурного підрозділу та порядковий номер в межах підрозділу у відповідності до номенклатури справ, з чого вбачається, що ці вимоги порушені начальником відділу з охорони праці та безпеки руху ТОВ «Херсонавтотранс» при формуванні справ.
Наказом від 02 березня 2017 року № 70 ОСОБА_1 оголошено догану за порушення пунктів 1.5, 2.6, 2.25 посадової інструкції, а саме за порушення порядку ведення журналів.
Накази №69 та №70 від 02.03.2017 року є чинними та в судовому порядку не скасовані.
06 березня 2017 року з ОСОБА_1 за власним бажанням зняті повноваження голови первинної профспілкової організації ТОВ «Херсонавтотранс» (т.1, а.с.212).
Наказом від 15 березня 2017 року № 88 створено комісію з проведення перевірки роботи по вирішенню питань цивільного захисту на ТОВ «Херсонавтотранс».
20 березня 2017 року складений акт, у якому комісія вказала, що «ведення та організація роботи з питань цивільного захисту ОСОБА_1 здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства України» та запропонувала зняти доплату за обсяг вказаних робіт з ОСОБА_1 і призначити іншу відповідальну особу, якій доручити цю роботу.
З указаним актом ОСОБА_1 ознайомлена 24 березня 2017року та надала свої письмові пояснення з приводу порушень у формі службової записки, відповідно до яких вважала, що робота з питань цивільного захисту велася нею згідно із вимогами відділу (служби) з надзвичайних ситуацій Корабельної райдержадміністрації, якій ТОВ «Херсонавтотранс» у своїй роботі підпорядковується. Повідомила, що зауважень та штрафних санкцій з боку контролюючих державних органів з питань цивільного захисту до її роботи та ведення документації не було (т.1, а.с.148).
Наказом від 24 березня 2017року № 89 з ОСОБА_1 знята доплата та припинені її повноваження як відповідальної особи, на яку покладені обов`язки з ведення та організації роботи з питань цивільного захисту.
11 квітня 2017 року профспілкова організація ТОВ «Херсонавтотранс» надала згоду на зняття доплати та звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі пункту третього частини першої статті 40 КЗпП України.
Наказом ТОВ «Херсонавтотранс» від 11 квітня 2017 року № 107 ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділу охорони праці та безпеки руху ТОВ «Херсонавтотранс» на підставі пункту третього частини першої статті 40 КЗпП України (за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення) з 11 квітня 2017 року.
Підставою для звільнення відповідач вказав результати проведеної на виконання наказу №88 від 15.03.2017 року перевірки, якою виявлені такі порушення: 1) у справі №07-20 (листування про попереджувальні заходи на випадок стихійного лиха, надзвичайних ситуацій) зберігаються документи, які не відносяться до питань цивільного захисту, а відносяться до питань охорони праці. Вказане є порушенням документообігу на підприємстві пп.1.5, 2.30, 2.31 посадової інструкції начальника відділу охорони праці та безпеки руху; 2) комісії надано копію графіку проведення спеціальних об`єктових навчань (СОН), спеціальних об`єктових тренувань (СОТ) та протипожежних тренувань (ПТ) цивільного захисту на суб`єктах господарювання Комсомольського району міста Херсона по 3-річному циклу на 2014-2016 роки без реєстрації вхідної кореспонденції та резолюції керівництва ТОВ «Херсонавтотранс». Документи щодо проведення СОН (спеціальних об`єктових навчань) та ПТ (протипожежних тренувань) у листопаді 2016 року, які відображені у звіті від 18.11.2016 року №07/1310, у повному обсязі, визначеному законодавством, відсутні. В наявності лише звіт та план проведення навчання, що є порушенням наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 12.07.2016 року №335, яким затверджено Примірний перелік документів з питань цивільного захисту, що розробляються центральними і місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання. 
Відповідач вважав, що документи, які повинні бути розроблені на підставі вищезазначеного наказу відповідальною особою ОСОБА_1 , нею не розроблені та не сформовані.
Факт систематичного невиконання ОСОБА_1 обов`язків за трудовим договором відповідач вважав підтвердженим наказами №№68, 69, 70 від 02.03.2017 року (т.а.с.46-47).
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтвердила, що у спірний період вона додатково до обов`язків начальника відділу охорони праці та безпеки руху виконувала обов`язки з питань цивільного захисту, однак об`єм цих обов`язків відповідач до її відома не довів. Документацію вона вела відповідно до навчань, які проводилися органом місцевого самоврядування, та жодних зауважень з цього приводу у неї до квітня 2017 року не було.
Зазначені твердження позивача відповідач не спростував.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 40 КЗпП України, на підставі якого відбулося розірвання трудового договору у спірних правовідносинах, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.
За передбаченими пунктом третім статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 із послідуючими змінами).
Аналіз наведених вище встановлених судом обставин справи дає підстави вважати, що 11 квітня 2017 року ОСОБА_1 була звільнена за невиконання обов`язків, покладених на неї трудовим договором, допущене у 2016 році, в той час, як застосування до неї заходів дисциплінарного стягнення відбулося 02 березня 2017 року.
Крім змісту самого наказу №107 від 11.04.2017 року про звільнення на це вказують і надані відповідачем накази №27 від 18.02.2015 року та №80 від 23.05.2016 року про організацію цивільного захисту в ТОВ «Херсонавтотранс», якими ОСОБА_1 як посадовій особі з питань цивільного захисту доручалося привести документацію з питань цивільного захисту у відповідність до вимог чинного законодавства відповідно до 20.02.2015 року та до 20.07.2016 року (т.1, а.с.194, 197).
Крім того, пункт третій статті 40 КЗпП України передбачає звільнення працівника з ініціативи роботодавця лише у випадку систематичного невиконання працівником обов`язків, покладених на нього трудовим договором без поважних причин.
ОСОБА_1 стверджує, що не була обізнана щодо об`єму та якості своїх обов`язків в частині виконання роботи з цивільного захисту та їй адміністрацією товариства не доручалося розроблення документів, передбачених наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 12.07.2016 року №335, яким затверджено Примірний перелік документів з питань цивільного захисту, що розробляється центральними і місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання, як про це зазначено в наказі про звільнення.
Згідно із положеннями статті 21 КЗпП України в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, трудовий договір є угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Статтею 29 КЗпП України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу проінструктувати працівника і визначити йому робоче місце та передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором роботодавець зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці.
Завдання і обов`язки суб`єктів господарювання у сфері цивільного захисту визначені Кодексом цивільного захисту України, який набрав чинності з 01.07.2013 року.
Відповідно до частин другої та четвертої статті 20 цього Кодексу організація заходів цивільного захисту суб`єкта господарювання здійснюється підрозділами (посадовими особами) з питань цивільного захисту, які створюються (призначаються) керівниками зазначених суб`єктів господарювання з урахуванням, зокрема, таких вимог: у суб`єктах господарювання, а також закладах охорони здоров`я із загальною чисельністю працюючих та осіб, які перебувають на лікуванні, від 200 до 3 тисяч осіб та у суб`єктах господарювання, віднесених до другої категорії цивільного захисту, призначаються посадові особи з питань цивільного захисту, а у суб`єктах господарювання з чисельністю працюючих до 200 осіб призначаються особи з питань цивільного захисту за рахунок штатної чисельності суб`єкта господарювання (пункти другий та четвертий частини другої статті 20 Кодексу).
Порядок діяльності підрозділів з питань цивільного захисту або призначених осіб визначається відповідними положеннями про них або посадовими інструкціями. Положення про підрозділ (посадова інструкція працівника) з питань цивільного захисту затверджується керівником, що його створив (призначив), на підставі типового положення про такий підрозділ, що затверджується центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Відповідач є господарюючим суб`єктом із чисельністю працюючих - 288, однак посадова особа з питань цивільного захисту, як того вимагає пункт другий частини другої статті 20 Кодексу цивільного захисту України, ним не призначена, а обов`язки цієї особи покладено на ОСОБА_1 , яка на той момент займала посаду начальника Херсонського автовокзалу, і в послідуючому накази з цього приводу ним не видавалися та порядок її діяльності як особи з питань цивільного захисту посадовою інструкцією не визначався (т.1, а.с.157).
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що твердження відповідача про те, що ОСОБА_1 без поважних причин не виконала обов`язків, покладених на неї трудовим договором, суперечать положенням трудового законодавства та не підтверджені належними доказами.
Отже, висновки суду про те, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем дотримано норми матеріального права, які регулюють порядок звільнення працівників на підставі пункту третього статті 40 КЗпП України, не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені без врахування наведених вище норм матеріального права, тому ухвалене ним рішення в частині, що повторно переглядається в апеляційному порядку, підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову в частині визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
При цьому колегія суддів керується положеннями статті 235 КЗпП України, відповідно до яких при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше, як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, визначеними Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 з послідуючими змінами та доповненнями.
Оцінюючи наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.04.2017 року по 20.09.2018 року, колегія суддів вважає, що він відповідає наведеним вище нормам матеріального права, зроблений з врахуванням середньоденної заробітної плати, визначеної за два повні місяці роботи позивача, що передували її звільненню, у розмірі 282 грн 08 коп., що визнається відповідачем, який цей розрахунок не спростовує, та доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 100 984,64 гривень (282,08 х 358 робочих днів), яка визначена без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів.
Колегія суддів враховує, що хоч розрахунок середнього заробітку зроблений за час вимушеного прогулу, що перевищує один рік, однак справа розглядалася судами більше одного року не з вини позивача, тому вона має право на стягнення цієї суми за визначений нею період.
Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи, що незаконне звільнення позивача призвело до її моральних страждань та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життєзабезпечення, колегія суддів вважає її вимоги в частині відшкодування моральної шкоди обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню із визначенням розміру грошового відшкодування в сумі 3 000 гривень.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд змінює розподіл судових витрат.
Оскільки питання щодо розподілу судового збору вирішено постановою Апеляційного суду Херсонської області від 20 вересня 2018 року, яка в цій частині судом касаційної інстанції залишена без змін, колегія суддів дійшла висновку, що розподілу підлягають лише понесені позивачем судові витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із положеннями статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Правничу допомогу ОСОБА_1 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді надавала адвокат Амінова С.Р., повноваження якої як представника підтверджено ордером.
Відповідно до наданого адвокатом Аміновою С.Р. розрахунку витрат на правову допомогу, які містять детальний опис наданих послуг в суді першої інстанції, розмір винагороди адвоката на підставі договору про надання правової допомоги від 17.07.2017 року, укладеного нею із ОСОБА_1 , становить 6 000 грн за 12 годин роботи. Наведена сума грошових коштів сплачена позивачем на рахунок адвоката Амінової С.Р., що підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера від 17.07.2017 року та від 22.02.2018 року (т.1, а.с.34-35, т.2, а.с.234а, 234б, 235).
Зважаючи на заперечення представника відповідача з приводу співмірності витрат, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 за отриману правничу допомогу в суді першої інстанції, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, до 4 000 гривень, оскільки заявлена адвокатом тривалість її участі в судових засіданнях (2 години) не відповідає інформації, яка міститься в журналах судових засідань (1 година), (т.1, а.с.52, 58, т.2, а.с.192, 236).
Суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 надала розрахунок витрат на правничу допомогу, понесених нею при повторному перегляді справи в апеляційному порядку у розмірі 5 000 гривень, долучивши до нього копію договору про надання правової допомоги, укладеного нею 01.07.2020 року з адвокатом Аміновою С.Р., копію квитанції до прибуткового касового ордера від 21.09.2020 року про сплату на рахунок адвоката Амінової С.Р. 5 000 гривень та акт виконаних робіт від 24.10.2020 року із детальним описом робіт (наданих послуг).
Оскільки передбачені частинами п`ятою та шостою статті 137 ЦПК України підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які понесені позивачем при повторному перегляді справи в суді апеляційної інстанції, відсутні, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 9 000 гривень (4 000+5 000) в рахунок компенсації витрат позивача на правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 376 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 квітня 2018 року в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» № 107 від 11 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу охорони праці та безпеки руху.
Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу охорони праці та безпеки руху Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавтотранс» з 11 квітня 2017 року.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Херсонавторанс» на користь ОСОБА_1 : середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 11 квітня 2017 року по 20 вересня 2018 року в сумі 100 984, 64 грн (сто тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 64 коп.), яка визначена без урахування утримання податку та інших обов`язкових платежів; 3 000 (три тисячі) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та 9 000 (дев`ять тисяч) гривень в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Головуючий Л. В. Пузанова

Судді О. М. Полікарпова

І. В. Склярська

Повний текст постанови складено 13 листопада 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова