ПОСТАНОВА 
Іменем України

28 жовтня 2020 року                                                 м. Кропивницький
справа № 397/1316/17
провадження № 22-ц/4809/1067/20 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:                
головуючого судді: Черненка В.В.
        суддів: Дьомич Л.М.,Єгорової С.М.
        секретар Гончар В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого органу Черкаської області Плесюк Олексія Степановича на ухвалу Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2020, суддя Мирошниченко Д.В., у справі за заявою приватного виконавця виконавчого органу Черкаської області Плесюк Олексія Степановича про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, 

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого органу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович звернувся у суд із поданням про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку.
На обґрунтування вимог зазначив, що постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюком О.С. відкрито виконавче провадження № 60799322 з примусового виконання виконавчого листа Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 22.01.2018 № 397/1316/17 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 17629,86 доларів США за кредитним договором № 905/06-034-65 від 21.02.2007, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом – 12275,14 доларів США; заборгованість по відсотках – 5354,72 доларів США та судових витрат у розмірі 6896,71 грн.
В ході вчинення виконавчих дій встановлено, що боржник на підставі своєї заяви за заповітом прийняв спадщину після смерті своєї матері – ОСОБА_2 , а саме: на будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .
Однак, дане майно не зареєстроване за боржником, оскільки нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва з підстав наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно арешту № 8417831, що підтверджується постановою приватного нотаріуса Олександрівського районного нотаріального округу Котляренко Ю.І. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 03.07.2019.
Зазначено, що вказаний арешт накладений органом державної виконавчої служби, а не судом, в інтересах АКБ «Укрсоцбанк» у справах за позовом АКБ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 , що підтверджується рішеннями Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 28.10.2008 у справі № 2-565/2008 та від 17.10.2008 у справі № 2-565/2008 (суддя Пляка С.Л.).
АТ «Укрсоцбанк» та його правонаступник - АТ «Альфа-Банк» не заперечують на зверненні стягнення на вказане майно в межах даного виконавчого провадження.
Боржник прийняв спадщину та набув на неї право власності, проте не зареєстрував її за собою з незалежних від нього причин.
Крім того, отримання свідоцтва про державну реєстрацію є правом боржника (спадкоємця), реалізація якого не може бути умовою звернення стягнення на майно в примусовому порядку.
Іншого майна, за рахунок якого можна виконати рішення суду, приватним виконавцем не виявлено, на підтвердження чого надано відповідні докази. 
Просив звернути стягнення (дозволити звернути стягнення) на нерухоме майно - житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2020 у задоволенні подання відмовлено.
В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування ухвали суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначається, що судом першої інстанції не взято до уваги, що боржник прийняв спадщину та набув на неї право власності, однак не зареєстрував її за собою з незалежних від нього причин. Отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно є правом боржника, реалізація якого не може бути умовою звернення стягнення на майно в примусовому порядку. Матеріали справи свідчать про відсутність у боржника іншого рухомого майна. Крім того, боржник володіє іншим житлом за адресою АДРЕСА_3 на яке приватним виконавцем стягнення не звертається, оскільки воно підпадає під дію мораторію.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 05.08.2020 по справі відкрито апеляційне провадження.
До суду не надано відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 14.09.2020 справу призначено до розгляду.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає   задоволенню частково з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції встановив, що на підставі рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19.12.2017, 22.01.2018 Олександрівським районним судом Кіровоградської області видано виконавчий лист у справі № 397/1316/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 17629,86 доларів США за кредитним договором № 905/06-034-65 від 21.02.2007, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 12275,14 доларів США, заборгованість по відсотках – 5354,72 доларів США, а також судові витрати у розмірі 6896,71 грн. (а.с. 94).
Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04.12.2019 відкрито виконавче провадження № 60799322 про примусове виконання виконавчого листа № 397/1316/17 виданого 22.01.2018 Суддею Олександрійського районного суду Кіровоградської області О.В. Отян щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 17629,86 доларів США за кредитним договором № 905/06-034-65 від 21.02.2007, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 12275,14 доларів США, заборгованість по відсотках – 5354,72 доларів США, а також судових витрат у розмірі 6896,71 грн. (а.с. 97-98).
Суд першої інстанції зазначив, що постановою приватного виконавця Плесюка О.С. відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 397/1316/17 виданого 22.01.2018 Суддею Олександрійського районного суду Кіровоградської області Отян О.В. та вказану постанову направлено боржнику ОСОБА_1 (а.с. 96-98).
Суд першої інстанції зазначив, що докази відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 397/1316/17, виданим 22.01.2018 Олександрівським районним судом Кіровоградської області відсутні.
Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04.12.2019 при примусовому виконанні виконавчого листа № 397/1316/17 виданого 22.01.2018 Суддею Олександрійського районного суду Кіровоградської області Отян О.В., накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно, що належить ОСОБА_1 (а.с. 121-122).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що приватний виконавець не надав жодних доказів того, що останнім відкрито та здійснюється виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 397/1316/17 виданого 22.01.2018 Олександрівським районним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Укрсоцбанк» заборгованості у розмірі 17629,86 доларів США за кредитним договором № 905/06-034-65 від 21.02.2007, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 12275,14 доларів США, заборгованість по відсотках – 5354,72 доларів США, а також судових витрат у розмірі 6896,71 грн.; доказів того, що боржник належним чином повідомлявся про відкриття виконавчого провадження та відмовився виконати рішення суду самостійно.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції  за правилами, встановленими  для розгляду  справи  в порядку спрощеного  позовного провадження  з викликом  учасників справи. 
Сторони в судове засідання не з`явились. Справа розглядалась відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України без участі сторін.
Справа розглядалась судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі  і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 13  ЦПК України  суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених   нею  вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відмовляючи у задоволені подання, суд першої інстанції, як однією із підстав зазначив про відсутність доказів відкриття виконавчого провадження.
Зазначені висновки суду першої інстанції є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.
Суд апеляційної інстанції встановив, що копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2019 року долучена заявником до подання про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку.
З матеріалів справи вбачається, що 22.01.2018 Олександрівським районним судом Кіровоградської області видано виконавчий лист у справі № 397/1316/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 17629,86 доларів США за кредитним договором № 905/06-034-65 від 21.02.2007, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 12275,14 доларів США, заборгованість по відсотках – 5354,72 доларів США, а також судові витрати у розмірі 6896,71 грн. (а.с. 94).
Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04.12.2019 відкрито виконавче провадження № 60799322 про примусове виконання виконавчого листа № 397/1316/17 виданого 22.01.2018 суддею Олександрійського районного суду Кіровоградської області О.В. Отян щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 17629,86 доларів США за кредитним договором № 905/06-034-65 від 21.02.2007, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 12275,14 доларів США, заборгованість по відсотках – 5354,72 доларів США, а також судових витрат у розмірі 6896,71 грн. (а.с. 97-98).
Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04.12.2019 при примусовому виконанні виконавчого листа № 397/1316/17 виданого 22.01.2018 суддею Олександрійського районного суду Кіровоградської області Отян О.В., накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно, що належить ОСОБА_1 (а.с. 121-122).
За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.
У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.
У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.
Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до частини п`ятої указаної норми, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.
Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.
Згідно з вимогами  статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.
Разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.
У разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.
Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.
У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.
Відповідно до частини 10 статті 440 ЦПК України питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.
Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).
Частинами першою та третьою статті  1268, частиною першою статті  1269, частиною першою статті  1270 ЦК України  передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Частиною першою  статті 1297 ЦК України  передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути перешкодою для проведення виконавчих дій щодо виконання судового рішення.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2018 року (справа № 623/2000/15-к, провадження № 61-12242св18).
Застосування судом положень частини 10 статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.
Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року, справа № 2-592/09, провадження № 61-8383 св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року (справа № 522/6400/15-ц, провадження № 61-19786св18).
Встановлені обставини свідчать, що звернення стягнення на житло, в якому проживає особа, є виключним заходом та може бути застосовано в останню чергу, що визначено частинами першою, третьою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження», з метою уникнення обмеження конституційних прав громадянина.  
На підставі пункту 13 частини  3  статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.
В матеріалах справи відсутні докази, що приватний виконавець звертався до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника з метою виявлення майна, на яке можна звернути стягнення, отже неможливо дійти висновку, що приватним виконавцем вчинено в повному обсязі дії, спрямовані на виявлення коштів, рухомого майна боржника, на які можна звернути стягнення для погашення боргу.
Окрім викладеного, судова колегія звертає увагу на те, що з матеріалів справи не вбачається, що боржник умисно ухиляється від виконання судового рішення, та що йому взагалі відомо про існуюче відкрите виконавче провадження.
Згідно вимог частини 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Аналіз наведеної норми свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію постанови про відкриття виконавчого провадження, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника, та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови.
Отже, у разі з`ясування факту неодержання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 травня 2018 року (справа №  916/1605/15-г).
Під письмовим повідомленням слід розуміти не тільки направлення відповідних відомостей особам у письмовому вигляді, а й отримання цими особами відомостей, які мають бути їм повідомлені. Отже, за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей.
Таким чином, належним доказом підтвердження надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження є квитанція про відправлення та повідомлення про вручення рекомендованого листа.
Повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення, яким би підтверджувалось отримання боржником зазначеної постанови приватного виконавця, до суду не надано.
Також, матеріали справи не містять доказів направлення боржнику вимоги про явку до приватного виконавця, та, відповідно, невиконання ним обов`язку, передбаченого пунктом 5 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якого боржник зобов`язаний своєчасно з`являтися на вимогу виконавця.
Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що заява приватного виконавця про звернення стягнення на майно боржника не підлягає задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, приймаючи до уваги встановлені обставини, що суд першої інстанції не встановив дійсні обставини по справі, неправильно застосував норми матеріального права та допустив порушення норм процесуального права при розгляді справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до статті 376 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення, яким у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого органу Черкаської області Плесюк Олексія Степановича про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, відмовити.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд, 
                          
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого органу Черкаської області Плесюк Олексія Степановича задовольнити частково.
Ухвалу Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 25 травня 2020, скасувати.
В задоволенні подання приватного виконавця виконавчого органу Черкаської області Плесюк Олексія Степановича про вирішення питання про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених ст..389 ЦПК України.

Головуючий: 

Судді: