ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року 
м. Київ

справа №  910/14846/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.
за участю секретаря судового засідання Барвіцької М.Т.,

представників учасників справи:

позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом- Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріара" (далі - ТОВ "Ріара", позивач) - Бондаренко І.В. (адвокат), Борисов М.П. (адвокат),

відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом - Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛ МОУШН ГРУП" (далі - ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП", відповідач, скаржник) - Стеценко О.Л. (адвокат),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 (головуючий - суддя Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.) 

у справі №910/14846/19

за первісним позовом ТОВ "Ріара"
до ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП",
про    стягнення грошових коштів,

та за зустрічним позовом ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП"
до ТОВ "Ріара"
про стягнення грошових коштів, 

1.          Історія справи

1.1. ТОВ "Ріара" (виконавець) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" (замовник) про стягнення заборгованості в розмірі 649 100,39 грн, з яких: заборгованість за виконані роботи та надані послуги в розмірі 370  551,46 грн та вартість привласнених матеріалів в розмірі 278 548, 93 грн за договором на виготовлення рекламної продукції від 06.05.2019 № 060519 (далі - Договір).

1.1.1. Позовні вимоги з посиланням на положення статей 525, 526, 549, 611, 612, 625, 651 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статей 188, 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) мотивовано тим, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за Договором щодо сплати грошових коштів у встановлений строк та розмірі, внаслідок чого утворилась заборгованість та право на стягнення вартості привласнених матеріалів у розмірі 251 435,26 грн.

1.2. 18.11.2019 до Господарського суду міста Києва від ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" надійшла зустрічна позовна заява до ТОВ "Ріара" про стягнення збитків у розмірі 285        000,00 грн та витрат на зберігання матеріалів у розмірі 191 199,60 грн.

1.2.1. Зустрічні позовні вимоги з посиланням на положення статей 173, 174, 180, 193, 218, 224 ГК України та статей 22, 611, 623, 629, 846, 849, 852, 853, 857 ЦК України обґрунтовані тим, що ТОВ "Ріара" не виконало своїх зобов`язань за Договором, чим завдало позивачу за зустрічним позовом збитків та витрат, пов`язаних зі збереженням майна ТОВ "Ріара".

2.          Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанції. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції 

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 у справі №910/14846/19 первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" на користь ТОВ "Ріара"    грошові кошти, а саме: вартість виконаних робіт у розмірі 57 859,67 грн, 3% річних - 380,44 грн та пеню - 4 292,71 грн. Зустрічні позовні вимоги ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" до ТОВ "Ріара" задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "Ріара" на користь ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" грошові кошти, а саме: витрати на зберігання матеріалів у розмірі 191        199,60 грн та судовий збір у розмірі 1 908,33 грн. 

2.1.1. Суд першої інстанції, дійшов висновку, що як замовником, так і виконавцем було порушено принцип зустрічного виконання зобов`язання, у зв`язку з чим склалась ситуація, при якій виконавцем не отримано передбачену договору оплату за виконані роботи в розмірі 342    859,67 грн, а замовнику завдано збитки у розмірі 285    000 грн. Зазначене, є підставою для застосування положень статті 601 ЦК України. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню з ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" на користь ТОВ "Ріара" підлягає 57  859,67 грн. Здійснивши власний перерахунок заявлених позивачем штрафних санкцій, суд першої інстанції прийшов до висновку про їх часткове задоволення. Відмовляючи у стягненні з ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" вартості привласнених матеріалів у розмірі 278  548,93 грн, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" не було привласнено матеріали ТОВ "Ріара", а відповідач за первісним позовом зберігав зазначені матеріали за власний рахунок. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині стягнення з ТОВ "Ріара" 191        199,60 грн, місцевий господарський суд встановив, що витрати ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" на зберігання матеріалів за період з 27.05.2019 по 15.11.2019 підтверджені належними та допустимими доказами.

2.2. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 у справі №910/14846/19 та прийнято нове рішення, яким: 
- первісні позовні вимоги ТОВ "Ріара" до ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" про стягнення заборгованості        за виконані роботи у розмірі 342   859,67 грн, 3% річних у розмірі            2   254,42 грн, пені у розмірі 25  437,37 грн    та судового збору у розмірі 5  558,57 грн задоволено;
- у задоволенні первісного позову ТОВ "Ріара" до ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" про стягнення вартості привласнених матеріалів у розмірі 251 435,26 грн, пені у розмірі         24        923,09 грн, 3% річних у розмірі 2    190,58 грн, судового збору у розмірі 4 177,94 грн відмовлено; 
- зустрічний позов ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" до ТОВ "Ріара" про стягнення збитків у розмірі 75   000,00 грн та судового збору у розмірі 1  125,02 грн задоволено;
- у задоволенні зустрічного позову ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" до ТОВ "Ріара" про стягнення збитків у розмірі 210   000,00 грн, витрат на зберігання матеріалів у розмірі 191        199,60 грн та судового збору у розмірі 6   017,97 грн відмовлено;
- проведено зустрічне зарахування грошових сум, присуджених до стягнення з кожної із сторін за результатами розгляду первісного та зустрічного позовів, на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму;
- стягнуто з ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" на користь ТОВ "Ріара" 295 551,46 грн заборгованості, 4  433,55 грн судового збору, 8  337,85 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції та 10   000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

2.2.1. Суд апеляційної інстанцій дійшов висновку про:
- недоведеність відповідачем за первісним позовом обставин належного виконання ним умов Договору;
- стягнення з відповідача за первісним позовом пені у розмірі 25    437,37 грн та 3% у розмірі 2    254,42 грн за період з 24.09.2019 по 12.09.2019;
-недоведеність позивачем за первісним позовом привласнення відповідачем матеріалів;
- доведеність зустрічних позовних вимог в частині понесених збитків у розмірі 75    000 грн, а також недоведеність понесених збитків на суму 210    000 грн та на суму 191    199,60 грн. 

3.          Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" звернулося до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі №910/14846/19, а рішення Господарського суду міста Києва від 29.01.2020 у справі №910/14846/19 залишити в силі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.          Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1. Касаційну скаргу, з посиланням на приписи пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції невірно застосував до спірних правовідносин положення частини третьої статті 390, частини другої статті 849, частини третьої статті 947 ЦК України та не врахував висновки Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 20.11.2019 у справі №444/1725/16-ц, від 15.05.2018 у справі №910/15521/17, від 07.09.2016 у справі №6-389цс16, від 13.09.2019 у справі №911/1433/18.

На електрону адресу Верховного Суду 16.12.2020 р. надійшли від скаржника додаткові пояснення до касаційної скарги, підписані з використанням ЕЦП. Додаткові пояснення  судом оцінені у відповідності до повноважень суду передбачених статтею 300 ГПК України.

5.          Позиція позивача, за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом викладена у відзиві на касаційну скаргу

5.1. 02.12.2020 ТОВ "Ріара" надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якій заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про їх незаконність та необґрунтованість, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. ТОВ "Ріара" також вказує, що ухвалу про відкриття касаційного провадження від 06.11.2020 отримало лише 20.11.2020, у зв`язку із цим просить поновити строк на подачу відзиву. 

Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною восьмою статті 165 ГПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом (стаття 113 ГПК України).

Відповідно до статті 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини першої статті 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Враховуючи подані заявником докази, Верховний Суд визнає поважними причини пропуску ТОВ "Ріара" строку на подачу відзиву та доходить висновку про його поновлення. У зв`язку з цим Верховний Суд враховує поданий ТОВ "Ріара" відзив на касаційну скаргу під час касаційного перегляду справи №910/14846/19.

6.       Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

Склад суду касаційної інстанції змінювався відповідно до наявних у справі витягів з протоколів автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 

Витягом з протоколу автоматизованого розподілу касаційної скарги між суддями від 22.10.2020 року у справі №910/4846/19 для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів у складі: Малашенкова Т.М. (головуючий суддя), судді: Булгакова І.В., Селіваненко В.П.

Ухвалою Верховного Суду від 06.11.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі №910/14846/19 та призначено до розгляду.

Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 07.12.2020 №29.3-02/3324 у зв`язку з перебуванням судді Селіваненка В.П. на лікарняному призначено повторний автоматичний розподіл судової справи №910/14846/19, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Малашенкова Т.М. (головуючий), судді: Бенедисюк І.М., Булгакова І.В.

Касаційне провадження щодо розгляду цієї скарги здійснюється з урахуванням положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції від 08.02.2020.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права норм права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Згідно з приписами статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Відповідно до частини четвертої статті 300 ГПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду  після подання касаційної скарги.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7.   Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1. Дослідивши доводи касаційної скарги, відзив на касаційну скаргу, зміст судових рішень у їх контексті та інші матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Предметом розгляду цієї справи були питання щодо:
- наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом суми основного боргу, 3% річних, та пені за договором підряду та наявності/відсутності підстав для стягнення вартості привласнених матеріалів;
- наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача за зустрічним позовом збитків, завданих неналежним виконанням договірних зобов`язань за договором підряду та стягнення витрат за утримання матеріалів, належних позивачу за первісним позовом. 

Предметом касаційного розгляду є постанова Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у цій справі.

7.2. Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами попередніх судових інстанцій висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20.11.2019 у справі №444/1725/16-ц, від 15.05.2018 у справі №910/15521/17, від 07.09.2016 у справі №6-389цс16, то Верховний Суд зазначає таке. 

Так, предметом позову у справі №444/1725/16-ц є визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки таким, що не відбувся, та повернення завдатку, а у справі                       №6-389цс16 - стягнення грошових коштів як подвійну суму завдатку за 1/2 частину житлового будинку та відшкодування вартості проведених витрат на поліпшення 1/2 частини будинку у зв`язку з відмовою відповідачки від укладення договору купівлі-продажу та виселення її із зазначеного будинку за рішенням суду.

У цих справах Верховний Суд України та Верховний Суд зробили правовий висновок, що застосування положень частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна. На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

У справі №910/15521/17 Приватне акціонерне товариство "Київстар" просило стягнути з Міністерства оборони України та Концерну "Військторгсервіс" витрати на утримання, збереження майна, з підстав вилучення майна у добросовісного набувача такого майна, яке ним утримувалося. Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій у задоволеній їх частині, Верховний Суд не погодився з висновками про доведеність позовних вимог у частині відшкодування понесених позивачем необхідних витрат на орендну плату за землю та витрат на консервацію будівлі, заявлених до стягнення на підставі частини третьої статті 390 ЦК України. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.05.2018 зроблено висновок, що «під поняттям «необхідні витрати» розуміються тільки ті витрати, які необхідні для забезпечення нормального стану та зберігання майна з урахуванням його зношеності. Отже, інші витрати, тобто не «необхідні», відшкодуванню не підлягають».

Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 1 абзацу 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до положень цих норм касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У визначенні подібності правовідносин Верховний Суд враховує правові висновки, викладені у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Так, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет).

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16). Такі ж висновки були викладені і в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 року по справі № 923/682/16.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 757/31606/15-ц).

Отже для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 абзацу 1 частини 2 статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє як помилкові доводи скаржника про те, що оскаржувані судові рішення у справі №910/14846/19 прийняті без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених вище постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, оскільки зміст правовідносин, їх предмет, підстави та правове регулювання, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин у зазначених справах і у справі, яка переглядається, є різними; у кожній із зазначених справ суди виходили з обставин та умов конкретних правовідносин і фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, та різне правове регулювання, що виключає подібність спірних правовідносин у вказаних справах.  

Враховуючи викладене, у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у вищевказаних справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними. Суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи ТОВ «Ріара» в цій частині, ураховуючи вищевикладені мотиви.

7.3. Касаційний господарський суд зазначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України, пункт 1 частини третьої статті 2, стаття 11 ГПК України). 

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (рішення Конституційного Суду від 30.01.2003,No3-рп/2003). Верховенство права - це панування права в суспільстві (рішення від Конституційного Суду від 02.11.2004, No15-рп/2004). Застосовуючи "касаційні фільтри", Верховний Суд повинен серед іншого, одночасно враховувати: імперативність норм процесуального права (стаття 287 ГПК України); завдання та основні засади господарського судочинства (стаття 2 ГПК України); статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

У справі ЄСПЛ "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право,  як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства. До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика. Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

7.4. Спірні правовідносини у цій справі виникли із укладеного між сторонами договору на виготовлення рекламної продукції. 

За змістом частин першої, другої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Отже, між сторонами виникли правовідносини у сфері виконання підрядних на підставі укладеного ними договору.

Звертаючись із позовом до суду, ТОВ "Ріара" просило стягнути з ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" заборгованість за виконанні роботи за договором (ураховуючи штрафні санкції та інфляційні витрати) та стягнути вартість привласнених матеріалів. У свою чергу, ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" звернулось до суду з зустрічною позовною заявою, у зв`язку із неналежним виконанням ТОВ "Ріара" зобов`язань за договором, що призвело до стягнення суми збитків та відшкодування витрат.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.                 

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачеві у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Відповідно до вимог статей 11, 509 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (зобов`язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 849 Цивільного кодексу України, на яку скаржник послався, обґрунтовуючи підстави позову, передбачено права замовника під час виконання роботи.
Так, згідно з частиною першою зазначеної норми замовник має право у будь-який час перевірити хід і якість роботи, не втручаючись у діяльність підрядника.

Відповідно до частини другої статті 849 ЦК України (яку визначено підставою позову) якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника (частина третя статті 849 ЦК України).

За змістом частини четвертої статті 849 цього Кодексу замовник має право у будь-який час до закінчення роботи відмовитися від договору підряду, виплативши підрядникові плату за виконану частину роботи та відшкодувавши йому збитки, завдані розірванням договору.

Отже, у статті 849 ЦК України передбачено три окремі     (самостійні) підстави для відмови замовника від договору підряду, а саме: 
- підрядник несвоєчасно розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим (частина друга); 
- очевидність для замовника невиконання роботи належним чином та невиконання підрядником у визначений замовником строк вимоги про усунення недоліків    (частина третя); 
- відмова замовника від договору до закінчення робіт з виплатою підрядникові плати за виконану частину робіт та відшкодуванням збитків, завданих розірванням договору (частина четверта).

Відповідно, правові наслідки відмови замовника від договору підряду на підставі статті 849 ЦК України є різними.

Аналогічна права позиція щодо застосування статті 849 ЦК України висловлена об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 6.03.2020 року у справі № 910/2051/19.

Водночас, Верховний Суд звертається також і до власної правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 13.09.2019 у справі №911/1433/18 і відзначає, що законність відмови замовника від договору підряду на підставі частини другої статті 849 ЦК України у разі не доведення порушень умов договору підряду з боку підрядника не може буде виправдана безумовним правом замовника відмовитися від договору підряду на підставі частини 4 цієї норми .

У справі № 911/1433/18, на яку посилається скаржник, касаційний господарський суд, зауважив, що положення частин другої та четвертої статті 849 ЦК України містять дві самостійні підстави відмови замовника від договору підряду та, відповідно, різні правові наслідки таких дій. Законність відмови замовника від договору підряду на підставі частини другої цієї статті ЦК України у випадку недоведеності порушень умов договору підряду зі сторони підрядника не може "виправдовуватись" безумовним правом замовника відмовитися від договору підряду на підставі її частини четвертої. Обставини наявності або відсутності порушення умов договору підряду зі сторони підрядника мають безпосереднє значення для правильного вирішення судами спорів про визнання недійсною відмови замовника від договору підряду в порядку, передбаченому частиною другою статті 849 ЦК України, та підлягають з`ясуванню судами при вирішенні таких спорів. 

Доводи ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" щодо відмови замовника від договору підряду  та застосування до спірних правовідносин статті 849 ЦК України послідовно та логічно відображені у процесуальних заявах, в тому числі зустрічному позові, є важливими, доречними та ключовими для визначення характеру спірних правовідносин, суті спору та вирішення спору. 

Проте суди попередніх інстанцій не звернули уваги, що у положеннях частин другої, третьої і четвертої статті 849 ЦК України передбачено підстави відмови замовника від договору підряду, які є самостійні та, відповідно до яких виникають різні правові наслідки таких дій. 

Так, суди попередніх інстанцій не досліджували та не встановили обставин щодо наявності/відсутності відмови ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" (замовника) від договору підряду, а саме здійснення/нездійснення її в порядку     частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України. Водночас ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" позовні вимоги за зустрічним позовом заявило саме на підставі частини 2 статті 849 Цивільного кодексу України, за змістом якої якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків.

Верховний Суд послідовно у своїй практиці зазначає, що під час розгляду спору між сторонами, який стосується виконання умов договорів підряду, до предмета дослідження, серед іншого, входить встановлення обставин щодо характеру, обсягу, якості робіт, що є предметом Договору, строків їх виконання та порядок їх прийняття, аналіз доказів, поданих на підтвердження виконання та передання цих робіт, встановленню підлягає також відповідність визначеної в Договорі вартості робіт фактично виконаним роботам .

Аналогічна правова позиція     викладена у постанові Верховного Суду від 15.10.2020 по справі № 910/5253/19, а також у пункті 8.4.1. постанови Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 910/3802/19, у пункті 4.6. Постанови Верховного Суду від 12.03.2010 у справі №910/15234/18.

За приписами частини першої статті 853 ЦК України, замовник зобов`язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

Згідно з частиною четвертою статті 882 ЦК України, передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною. Акт, підписаний однією стороною, може бути визнаний судом недійсним лише у разі, якщо мотиви відмови другої сторони від підписання акта визнані судом обґрунтованими.

Відтак, договір підряду складається із двох пов`язаних між собою зобов`язань: 1) правовідношення, в якому виконавець має виконати певну роботу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; 2) правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити виконану роботу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Суди мають надати належну оцінку актам виконаних робіт №20 від 24.05.2019, №21 від 24.05.2019, №23 від 24.05.2019, надісланих підрядником у контексті умов договору підряду №060519 від 06.05.2019 з додатками до нього, договорам №24052019 від 24.05.2019, №27052019 від 27.05.2019 з актами здачі -приймання виконаних робіт до них, та з`ясувати, чи є акт про недоліки від 24.04.2019 з додатками відмовою замовника від договору підряду, здійсненою ним у порядку частини другої статті 849 ЦК України, положення якої визначено як підставу позову, з урахуванням умов договору та обставин справи, а отже і правову природу заявлених до стягнення сум визначену ним як збитки і як витрати, які пов`язані зі збереженням майна, належного ТОВ "Ріара".

7.5. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі №917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини  з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків викладених у Постановах від 02.10.2018 у справі N910/18036/17, від 04.12.201у справі N910/17755/18, від 18.11.2019 у справі N902/761/185, ВП ВС від 18.03.2020 у справі N129/1033/13, КЦС ВС від 25.03.2020 у справі N646/5062/172, від 16.11.2020 у справі N344/16215/17.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Аналогічна права позиція висловлена Верховним Судом у Постанові від 03.11.2020 у справі № 920/611/19.

Водночас Верховний Суд відзначає, що згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Зазначена норма кореспондує положенням статті 224 ГК України, відповідно до якої учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Для вирішення питання про наявність підстав для відшкодування збитків необхідно встановлювати наявність у діях винної особи чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. 

Верховний Суд відзначає, що положення глави 29 ЦК України, предметом регулювання якої є відносини, що виникають у зв`язку із захистом прав власності і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права, та застосовуються незалежно від того, чи набуття майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 

Для правильного вирішення спору у справі, яка розглядається, за вимогами ТОВ "Ріара" і ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" за договором підряду, необхідно з`ясувати обставини належного/неналежного виконання як замовником так і підрядником умов договору підряду, в тому числі і щодо виникнення/не виникнення у замовника (ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП") права на відмову від договору підряду, яке відповідно до частини другої статті 849 ЦК України не є безумовним і пов`язано із діями підрядника (своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим), ти чи належним чином воно (право на відмову) реалізовано ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП".

Щодо вирішення питання за вимогами ТОВ "Ріара" про стягнення вартості привласнених матеріалів, та за вимогами ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП" про стягнення збитків та витрат, пов`язаних з утриманням матеріалів, які на думку ТОВ "Ріара" привласнені ТОВ "ОЛ МОУШН ГРУП", суду необхідно встановити правову природу, (сутність) підстав виникнення/чи не виникнення права на їх стягнення і в залежності від цього правильно кваліфікувати ці грошові суми (збитки, необхідні витрати на збереження/утримання майна, вартість майна як сума збитків тощо). У разі якщо грошова сума є сумою збитків необхідно встановити наявність у діях винної особи чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача і вини.

8.    Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

8.1. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

8.2. Відповідно до частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

8.3. Беручи до уваги те, що предметом оскарження є постанова суду апеляційної інстанції, Верховний Суд здійснював перевірку застосування саме судом апеляційної інстанції норм права. Відтак, суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки не дослідив всі зібрані у справі докази та не надав їх оцінку, а відповідно до частини другої статті 300 ГПК України Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

8.4. Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування постанови Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020  у справі №910/14846/19 із передачею справи на новий розгляд.

8.5. У такому розгляді суду необхідно врахувати наведене, здійснити належну перевірку доказами обставин, зазначених у цій постанові, надати цим доказам та доводам належну правову оцінку і вирішити спір відповідно до закону.

9.   Судові витрати

9.1. Відповідно до статті 129 ГПК України питання про розподіл судових витрат суд розглядає лише, якщо вирішено спір по суті і ухвалено остаточне рішення у справі. У зв`язку із скасуванням постанови від 20.10.2020 у справі №910/14846/19 і передачею справи на новий розгляд, розподіл судових витрат у справі, у тому числі понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснює суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи у цій частині, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 ГПК України, Касаційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛ МОУШН ГРУП" задовольнити частково.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2020 у справі №910/14846/19 скасувати. 

3. Справу №910/14846/19 передати на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                          І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                                          І. Булгакова