Справа № 348/512/17 
Провадження № 22-ц/4808/1041/20 
Головуючий у 1 інстанції Гураш М. В. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Пнівчук О.В.
суддів:                        Мелінишин Г.П., Томин О.О.
з участю секретаря                 Бойчука Л.М.,                
розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1 нарішення Надвірнянського районного суду від 05 липня 2017 року, вскладі судді Гураша М.В., у справі за позовомОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно,
в с т а н о в и л а :
У березні 2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись в суд з позовом про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно.
Позивачі свої вимоги мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній дідусь ОСОБА_4 , який за життя здійснив заповідальне розпорядження, згідно якого належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Заповіт посвідчений 20.10.1997 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу , Трух Н.М., зареєстровано в реєстрі за № 3145.
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , вони є єдиними спадкоємцями за заповітом, прийняли вищезазначену спадщину, так як були зареєстровані та проживали разом з померлим по місцю знаходження спадкового майна.
03 квітня 2008 року позивачі звернулися із заявами до Надвірнянської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину, однак у видачі їм свідоцтв про право на спадщину відмовлено, оскільки у документі власності зазначено, що власником майна є ОСОБА_5 , а спадкодавцем є ОСОБА_4 , що унеможливлює встановити що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є одна і та ж особа. Крім того, ними не пред`явлено свідоцтво про право власності на домоволодіння в цілому після вчинення реконструкції даного житлового будинку. 
Позивачі посилаючись на те, що ОСОБА_4 на початку 1998 року розпочав реконструкцію житлового будинку, однак за життя не встиг оформити дозвільні документи на добудову (реконструкцію горища), здати його в експлуатацію та оформити на нього право власності, що інших осіб які могли б претендувати на спадкове майно не має, просили встановити факт належності договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 10 квітня 1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори - ОСОБА_4 та визнати за ними право власності на спадкове майно - домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 , по Ѕ частці за кожним.
Рішенням Надвірнянського районного суду від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.
Встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 10.04.1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_4 .
Визнано право власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/2 частці спадкового домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 і складається з житлового будинку «А» загальною площею 173,9 кв.м, житловою площею 82,1 кв.м, господарських будівель та споруд, а саме: гаражу «Б» площею 22,1 кв.м., літньої кухні «Б1» площею 17,1 кв.м., стайні «Б2» площею 13,6 кв.м., вбиральні «В» площею 1,7 кв.м., навісу «Г» площею 18,9 кв.м., навісу «Д» площею 21,5 кв.м., воріт «№1» площею 5,1 кв.м., огорожі «№3» площею 27,6 кв.м., огорожі «№4» площею 85,1 кв.м., загальною вартістю 555679 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачами представлено докази того, що договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 10.04.1996 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про купівлю житлового будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є єдиними спадкоємцями за заповітом та прийняли спадщину, оскільки були зареєстровані та проживали разом з померлим по місцю знаходження спадкового домоволодіння.
На дане рішення ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, у серпні 2020 року подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що він не був залучений до участі у даній справі, однак суд вирішив питання про його права та обов`язки, оскільки він є спадкоємцем першої черги за законом, який має право на обов`язкову частку та прийняв спадщину.
Апелянт вказав, що після смерті його батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкрилася спадщина на автомобіль з причепом, квартиру на АДРЕСА_2 , грошовий вклад, а також житловий будинок з гоподарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .
Єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є він та його сестра ОСОБА_7 , у встановлений законом шестимісячний строк вони звернулися в державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини.
20.10.1997 року його батько ОСОБА_4 склав заповіт, яким заповів своїм онукам - позивачам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях житловий будинок АДРЕСА_1 .
Апелянт зазначив, що 14 травня 1999 року йому призначено пенсію за віком, тобто станом на час відкриття спадщини після смерті батька став непрацездатним, а тому мав право на обов`язкову частку у спадщині яка охоплена заповітом.
31 липня 2020 року він звернувся до Надвірнянської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку на домоволодіння АДРЕСА_1 , однак у видачі такого відмовлено у зв`язку з тим, що спадкоємці за заповітом оформили право власності на цілий будинок у судовому порядку.
Апелянт вказав, що суд не встановив коло всіх спадкоємців ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, не залучив їх до участі в справі та безпідставно зазначив, що інших спадкоємців за заповітом чи за законом немає. 
Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог позивачів відмовити.
Правом на подачу відзиву сторони не скористались.
У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_8 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , їх представник ОСОБА_9 заперечили вимоги апеляційної скарги посилаючись на її безпідставність.
Представники відповідача Надвірнянської міської ради та третьої особи без самостійних вимог Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження в справі слід закрити, виходячи знаступного.
Згідно з частиною першою статі 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 17 ЦПК Українивизначено, щоучасникисправи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішивпитання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційнеоскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Частиною третьою статті 352 ЦПК України передбачено, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішенняі які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участіу справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19) зроблено висновок, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому майно.
Згідно заповіту, посвідченого 20.10.1997 року приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу, Трух Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3145, ОСОБА_4 належний йому житловий будинок АДРЕСА_1 заповів своїм онукам (дітям апелянта ОСОБА_1 ) ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Із копії матеріалів спадкової справи встановлено, що спадкомцями першої черги померлого ОСОБА_4 являються його син (апелянт) ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_7 .
У червні 2000 року ОСОБА_1 звернувся до Надвірняської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, що залишилося після смерті його батька ОСОБА_4 , а саме: кв. АДРЕСА_3 , два грошові вклади, автомобіль та причеп до нього (а.с.117).
04 липня 2000 року державним нотаріусом Надвірнянської державної нотаріальної контори видано чотири свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно яких спадкоємцями майна ОСОБА_4 являються його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в рівних частках кожен. Спадкове майно, на які видано свідоцтва складається з автомобіля марки ВАЗ 2121 1990 року випуску, причепа моделі «ММЗ-81021», грошових вкладів, 2-4 часток квартири АДРЕСА_3 (а.с.119-122).
ОСОБА_1 , подаючи апеляційну скаргу на рішення Надвірнянського районного суду від 05 липня 2017 року яким в порядку спадкування за заповітом визнано право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/ 2 частині за кожним, посилався на те, що вказаним рішенням порушено його право на успадкування обов`язкової частки у спадщині яка охоплена заповітом, оскільки він станом на час відкриття спадщини являвся пенсіонером за віком, тобто був непрацездатним.
На підтвердження своїх вимог апелянт подав суду довідку Головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 03.07.2020 року №383, згідно якої він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуває на обліку як одержувач пенсії по віку з 14.05.1999 року. (а.с.92).
Встановлено, що ОСОБА_1 31 липня 2020 року звернувся в нотаріальну контору із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, на обов`язкову частку, як непрацездатному, на майно що складається з домоволодіння АДРЕСА_1 , однак державним нотаріусом Богородчанської РДНК йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що передбачає обов`язкову частку, так як право власності на заявлене майно оформлено спадкоємцями за заповітом у судовому порядку.
Оскільки спадщина після смерті спадкодавця відкрилася до 01 січня 2004 року та була прийнята спадкоємцями, то коло спадкоємців та розмір обов`язкової частки визначаєтьсяза правилами ст. 535 ЦК УРС 1963 року.
Відповідно до положень ст. 535 ЦК УРСР (чинної станом на час відкриття спадщини) неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездаатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів вичайної домашньої обстановки і вжитку.
Непрацездатними вважаються жінки - після досягнення 55 років та чоловіки - після досягнення 60 років; інваліди I, II, III груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. У разі, якщо особа досягла пенсійного віку, але продовжує трудову діяльність, вона не позбавляється права на обов`язкову частку у спадщині. У осіб, які не досягли встановленого чинним законодавством пенсійного віку, але які мають право на отримання пенсії на пільгових підставах, право на обов`язкову частку у спадщині не виникає.
Згідно повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 27.10.2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуває на обліку у Надвірнянському сервісному центрі та отримує пенсію за віком за Списком №1 з 14.05.1999, яку призначено відповідно поданої ним заяви №219 від 27.05.1999 року. (а.с. 154)
Вказані обставин представником апелянта не спростовано.
Таким чином, доводи апелянта про те, що він, як непрацездатний син, станом на час відкриття спадщини після смерті його батька мав право на обов`язкову частку не знайшли свого підтвердження.
Судове рішення, оскаржене особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків такої особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких є заявник, або містити висновки про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не відноситься до числа спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку в спадщині, колегія суддів приходить до висновку що оскаржуваним ним рішенням суду не вирішено питання щодо його прав на обов`язкову частку в спадщині.
Оскільки судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, апеляційне провадження, відповідно до ч.3 ст. 362 ЦПК України, підлягає закриттю.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу resjudicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися новогослухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).
Керуючисьст.ст. 374, 362, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 нарішення Надвірнянського районного суду від 05 липня 2017 року, вскладі судді Гураша М.В., у справі за позовомОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права власності на спадкове майно - закрити.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення. 
Повний текст постанови складено 11 грудня 2020 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                Г.П. Мелінишин
                                                                       О.О. Томин