Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 201/3814/18
провадження 61-22364св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Хеопс А», 
треті особи:Управління-служба у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради, Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,
ВСТАНОВИВ
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Хеопс-А» (далі ТОВ «Хеопс-А»), третя особа: Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради,  Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що її батькові ОСОБА_2 на праві власності належало домоволодіння та земельна ділянка площею 0,1 га на АДРЕСА_1 . 
10 лютого 2009 року між відповідачами були укладені договори купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки. 
Враховуючи, що на момент продажу об`єктів нерухомості позивач була неповнолітньою, свого житла не мала і мешкала разом з батьками, орган опіки та піклування не надавав дозвіл на продаж цього майна, договори купівлі-продажу укладені без урахування інтересів неповнолітньої дитини, що порушують її законні права та охоронювані законом інтереси. 
Враховуючи викладене, позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння на АДРЕСА_1 від 10 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., (далі - приватний нотаріус Крючкова Т. В.) зареєстрований в реєстрі за № 139, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1 від 10 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А», посвідчений приватним нотаріусом Крючковою Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 140.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 139, укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Хеопс А» та посвідчений приватним нотаріусом Крючковою Т. В.
 
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер 1210100000:03:336:0038), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 140, укладений 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 і ТОВ «Хеопс А» та посвідчений приватним нотаріусом Крючковою Т. В.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в порушення статті 177 СК України, відчуження відповідачем ОСОБА_2 нерухомого майна, яке було єдиним місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_1 без згоди органу опіки та піклування, а також відсутність у позивачки іншого майна для повноцінного користування та задоволення її потреб, як підлітка, призвели до порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо користування житловим приміщенням і звузили обсяг її права на житло.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року скасоване.
В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд не встановив всіх обставин справи, а тому неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
Так, апеляційний суд зазначив, що  при посвідченні спірних договорів нотаріусу було надано, зокрема, лист Управління-служби у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 02 березня 2009 року щодо можливості укладення вказаних договорів. Також нотаріусу було надано у письмовій формі згоду дружини продавця за договорами (матері позивача) на відчуження сумісно нажитого подружжям майна та заяву, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї. Крім того, нотаріусу було надано заяву ОСОБА_2 про те, що право користування у малолітніх, неповнолітніх дітей домоволодінням та земельною ділянкою, які він відчужує, відсутні.
Також, в постанові апеляційного суду вказано, що батьки позивача на час укладення оспорюваних договорів були зареєстровані на АДРЕСА_2 . Крім того, позивачем не доведено факту її проживання у будинку на АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваних договорів.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову апеляційного суду, й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що укладення договору купівлі-продажу домоволодіння, в якому на момент його укладення проживала малолітня ОСОБА_1 , та договору купівлі-продажу земельної ділянки відбулися без згоди органу опіки та піклування, як того вимагає статті 177 СК України.
Також вказує, що відчуження відповідачем вказаного майна, яке було єдиним місцем проживання позивача, призвело до порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо користування жилим приміщенням та земельною ділянкою, значно звузили обсяг її права на житло.
Позивач зазначає, що при посвідченні спірних договорів приватний нотаріус Крючкова Т. В. не роз`яснила ОСОБА_2 необхідність погодження укладення правочинів, які передбачають відчуження майна,  в якому проживають малолітні, з органом опіки та піклування.
Доводи інших учасників справи
У січні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, а постанова апеляційного суду законна та мотивована.
АТ КБ «ПриватБанк», як іпотекодержатель майна  згідно з договором іпотеки, укладеного 10 лютого 2009 року між ним та ТОВ «Хеопс А», зазначає, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, заяву про застосування якого АТ КБ «ПриватБанк» подавав до суду апеляційної інстанції, оскільки про розгляд справи в місцевому суді повідомлений не був.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу.
09 січня 2020 року справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.
ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Андрєєвим В. О., реєстровий № 282, та на підставі договору купівлі-продажу від 04 грудня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н. М., реєстровий № 10553, належало на праві власності  домоволодіння на АДРЕСА_1 .
На підставі Державного акту про право власності на землю, виданого Дніпропетровською міською радою 21 січня 2008 року, ОСОБА_2 також належала на праві власності земельна ділянка (кадастровий номер 1210100000:03:336:0038), розташована на АДРЕСА_1 . 
Також встановлено, що 10 лютого 2009 року між відповідачами ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А» у письмовій нотаріальній формі був укладений договір купівлі-продажу домоволодіння на АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Крючковою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 139.
Цього ж дня 10 лютого 2009 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Хеопс А» у письмовій нотаріальній формі був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,1 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і спору (кадастровий номер 1210100000:03:336:0038) на АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Крючковою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 140.
Згідно з копією паспорту ОСОБА_1 її місце проживання з 10 липня 2018 року зареєстроване на АДРЕСА_3 .
Мати позивача ОСОБА_3 01 вересня 1999 року зареєстрована на АДРЕСА_2 , що підтверджується копією її паспорту.
Батько позивача ОСОБА_2 , відповідно до копії паспорту, зареєстрований 07 вересня 1999 року на АДРЕСА_2 .
Судом апеляційної інстанції встановлено, що між ТОВ «Хеопс А» (іпотекодавець) та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (яке було перейменовано в ПАТ КБ «ПриватБанк», а в подальшому в АТ КБ «ПриватБанк») (іпотекодержатель) 10 лютого 2009 року укладено договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Крючковою Т. В. за реєстровим № 141, за яким в іпотеку передано нерухоме майно на забезпечення виконання ТОВ «Хеопс А» перед іпотекодержателем зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 10 лютого 2009 року. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, іпотекодавець ТОВ «Хеопс А» надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - домоволодіння та земельну ділянку на АДРЕСА_1 .
Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2018 року заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено.
Накладено заборону на вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження, переоформлення та державну реєстрацію щодо нерухомого майна, а саме домоволодіння та земельної ділянки (кадастровий номер 1210100000:03:336:0038), розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності відповідачу ТОВ «Хеопс А» на підставі договорів купівлі-продажу від 10 лютого 2009 року, реєстрові номери № 139 та № 140 (відповідно), посвідчених приватним нотаріусом Крючковою Т. В.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК (тут і далі - в редакції, що діяла до набрання чинності Законом № 460-ІХ) України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами першою - другою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України, де закріплено, що зміст правочину не має суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей; недійсним також є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.
Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.
За змістом зазначеної вище норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України (тут і далі - в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 177 СК України дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.
За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оскаржуваним.
Таким чином, вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.
Наведені вище норми свідчать про те, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах є обов`язок батьків, сама по собі відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування не є беззаперечною підставою для визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. 
Суд апеляційної інстанції, встановивши що, при посвідченні оспорюваних договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки нотаріусу було надано, зокрема, лист Управління-служби у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 02 березня 2009 року щодо можливості укладення вказаних договорів; надано у письмовій формі згоду матері позивача на відчуження спірного майна, також заяву матері позивача, що такі правочини відповідають інтересам сім`ї, враховуючи, що нотаріусу було надано заяву ОСОБА_2 про відсутність права користування у малолітніх, неповнолітніх дітей домоволодінням та земельною ділянкою, які він відчужує, встановивши також, що батьки позивача на час укладення оспорюваних договорів були зареєстрованими на АДРЕСА_2 , зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та визнання недійсними договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки.
Крім того, позивачем не доведено факту її проживання у будинку на АДРЕСА_1 на час укладення оспорюваних договорів (на той час - малолітня), оскільки її батьки були зареєстровані в той час за адресою: АДРЕСА_2 ; доказів постійного проживання одного з батьків позивача у спірному будинку на час укладення оспорюваних договорів суду не надано.
Так, відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. 
Доводи касаційної скарги про те, що укладення спірних правочинів призвело до порушення прав дитини на житло, звуження обсягу її майнових прав та інтересів не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 на час відчуження домоволодіння на АДРЕСА_1 проживала разом з батьками на АДРЕСА_2 .
Крім того доводи позивача про те, що апеляційний суд не прийняв до уваги клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи для укладення між сторонами мирової угоди та подальшого її подання до суду, чим порушив його процесуальні права, не спростовують висновків, викладених в постанові апеляційного суду, та не є суттєвими та достатніми для скасування правильного по суті рішення суду.
Таким чином, що ОСОБА_1 не надала належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для визнання спірних правочинів  недійсними та про помилкове задоволення місцевим судом позовних вимог, без урахування всіх обставин справи та без належної оцінки наявних у справі доказів в їх сукупності.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          І. М. Фаловська
                                                                                                                         В. С. Висоцька
                                                                                                                      І. В. Литвиненко